Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. Свої вимоги банк мотивував тим, що 12.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11294182000, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 55 000,00 доларів США з розрахунку 13,9 % річних на строк з 12.02.2008 року до 12.02.2018 року. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору. Також, виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного договору поруки № 179256 від 12.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] , за яким остання поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за вищевказаним договором і у випадку невиконання боржником зобов`язань вони несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Як зазначає позивач, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань. Однак, зобов`язання не виконані, в зв`язку з чим станом на 12.02.2014 року за відповідачем наявна заборгованість в розмірі 600 460,16 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 539 262,04 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 61 198,12 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів в солідарному порядку вказану суму заборгованості, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 12.03.2014 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 28.04.2014 року справу направлено до Деснянського районного суду м.Києва для розгляду за підсудністю. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.10.2014 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.05.2018 року замінено сторону виконавчого провадження з виконання вказаного рішення, а саме замінено первісного стягувача ПАТ «Дельта Банк» його правонаступником ТОВ «ФК "Депт Фінанс". Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.07.2018 року відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «ФК «Депт Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження. Постановою Київського апеляційного суду від 28.11.2018 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 13.07.2018 року скасовано та задоволено заяву ТОВ «ФК «Депт Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.02.2019 року вищевказане заочне рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 16.04.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] про визнання недійсним додаткового договору. Свої вимоги відповідач [PERSON] мотивує тим, що 26.02.2013 року Деснянський районний суд м.Києва ухвалив заочне рішення у справі № 2603/16702/12 про солідарне стягнення заборгованості за договором № 111294182000 від 12.02.2008 року зі [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк». Дане судове рішення набрало законної сили і відсутні дані про його скасування. Таким чином, на думку відповідача, позивач повторно звернувся до суду з того самого предмету спору і до тих самих осіб, що забороняється чинним законодавством України. 19.03.2013 року на виконання вказаного рішення представник банку отримав виконавчі листи. Також, 28.02.2013 року Деснянський районний суд м.Києва відкрив провадження у справі № 754/2321/13-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до відповідачів про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. В подальшому даний позов було залишено без розгляду на підставі заяви позивача. Як вказує відповідач [PERSON] , 09.04.2013 року ПАТ «Дельта Банк» уклав з нею додатковий договір № 3, згідно якого кредитний договір було викладено у новій редакції, а саме: згідно п.1.1 позивач надає їй у позику грошову кошти в розмірі 539 262,04 грн., згідно п.п.1.4, 1.4.2 забезпеченням виступає договір поруки зі [PERSON] . Проте, як наполягає відповідач, позика в розмірі 539 262,04 грн. не була їй видана. З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що вказаний додатковий договір було підписано нею під впливом омани та недостовірної інформації з боку банку, який стверджував, що цей додатковий договір по суті є правочином реструктуризації заборгованості відповідачів. При цьому позивач приховав факт того, що 19.03.2013 року в суді вже отримано виконавчі листи та заочне рішення суду про стягнення боргу у справі № 754/1029/12. Посилаючись на викладені обставини, відповідач [PERSON] просить задовольнити її вимоги, визнати недійсним вказаний додатковий договір та скасувати його. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.09.2019 року замінено первісного позивача ПАТ «Дельта Банк» його правонаступником ТОВ «ФК «Депт Фінанс». Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.12.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі. Представник позивача, повідомлений належним чином про розгляд справи, до суду не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якому він просить задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином. При цьому суд враховує і те, що будучи достовірно обізнаними про розгляд справи в суді, відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористались. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11294182000, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 55 000 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом 13,9 % річних зі строком повернення коштів не пізніше 12.02.2018 року (а.с.6-15 т.1). Банк виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти. 24.03.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації, за умовами якої визначено розмір ануїтентного платежу в розмірі 630,00 доларів США (а.с.16-17 т.1). Також, судом встановлено, що в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 179256 від 12.02.2008 року, за умовами пункту 1.1 яких відповідач зобов`язалась в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору (а.с.19-20 т.1). 09.04.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено додатковий договір № 3 до договору про надання споживчого кредиту, відповідно до якого сторони домовились змінити валюту виконання зобов`язання за договором з відповідним переведення заборгованості з повернення кредиту за договором, розмір якої станом на укладання додаткового договору складає 75 952,40 доларів США, з доларів США на гривні. Також сторони домовились укласти договір в новій редакції, відповідно до якої банк надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 539 262,04 грн. з кінцевим терміном повернення до 24.02.2033 року включно зі сплатою відсотків 13,90 % річних. Додатково сторонами договору погоджено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань є договір поруки зі [PERSON] (а.с.107 т.2). Крім того, 09.04.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки № 11294182000, за умовами якого за умовами пункту 1.1 яких [PERSON] зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору (а.с.45-48 т.2). 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору (а.с.122-158 т.1). 14.05.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» було укладено договір № 468/К, за умовами якого ТОВ «ФК «Депт Фінанс» набуло права вимоги по кредитному договору відповідача (а.с.135, 137 т.2). Крім того, 14.05.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги за договором поруки № 11294182000 від 09.04.2013 року, укладений зі [PERSON] , [PERSON] (а.с.140-141 т.2). Як вбачається з наданих розрахунків, відповідач [PERSON] не виконала належним чином зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим станом на 12.02.2014 року за відповідачем [PERSON] наявна заборгованість в розмірі 600 460,16 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 539 262,04 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 61 198,12 грн. (а.с.76 т.1). Згідно із ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним вище договором не виконала. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідачка порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч.1, 2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач [PERSON] умови укладеного договору не виконує, кредит та відсотки за користування кредитом не сплачує, а тому суд дійшов висновку про можливість стягнення з неї заборгованості в розмірі 600 460,16 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 539 262,04 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 61 198,12 грн. Суд звертає увагу і на те, що відповідач [PERSON] вказану суму боргу не спростувала належними та допустимими доказами, а тому підстави вважати, що вказана сума є меншою відсутні. В той же час, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , виходячи з наступного. Так, 17.03.2013 року відповідач [PERSON] звернулась до ПАТ «Дельта Банк» з заявою про надання дозволу на заміну поручителя, поставити поручителем [PERSON] за взаємною згодою сторін (а.с.77 т.1). 09.04.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено додатковий договір № 3 до договору про надання споживчого кредиту, відповідно до якого сторони домовились укласти договір в новій редакції, відповідно до якої забезпеченням виконання позичальником зобов`язань є договір поруки зі [PERSON] (а.с.107 т.2). Крім того, 09.04.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки № 11294182000, за умовами якого за умовами пункту 1.1 яких [PERSON] зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору (а.с.45-48 т.2). Таким чином, в зв`язку з укладенням додаткового договору № 3 від 09.04.2013 року сторони погодили зміну сторін у зобов`язанні і визначили, що поручителем є [PERSON] . Відтак, відсутні підстави вважати відповідача [PERSON] поручителем, а тому і відсутні підстави для стягнення з неї грошових коштів в солідарному порядку. Що ж стосується вимог зустрічного позову про визнання недійсним та розірвання додаткового договору № 3 від 09.04.2013 року, то суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюваного додаткового договору № 3 від 09.04.2013 року судом встановлено, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Позичальник при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомилась та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом. Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань в той же день було укладено і договір поруки між банком, [PERSON] та [PERSON] . Також, зміст додаткового договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо). Відтак, суд приходить до висновку про те, що спірний додатковий договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на час укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору. За змістом статті 230 ЦК України, у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] щодо введення її банком в оману під час укладення договору, оскільки не доведено умислу відповідача на введення позичальника в оману. Посилання ж відповідача в обґрунтування зустрічного позову на те, що банком було приховано факт отримання виконавчих листів про стягнення заборгованості за рішенням суду, суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано доказів того, що виконавчі листи були пред`явлені на виконання. Крім того, сама ж відповідач стверджує, що вказаний додатковий договір було укладено як правочин реструктуризації заборгованості. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що відповідачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання додаткового договору недійсним. Крім того, відповідачем не наведено жодної підстави і для розірвання цього договору. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач [PERSON] як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що її позовні вимоги не підлягають задоволенню. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи відповідача та її представника, викладені у зустрічній позовній заяві, письмових поясненнях та заявах, висновків суду не спростовують та підстав для задоволення зустрічного позову не дають. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги ТОВ «ФК «Депт Фінанс» частково та стягує наявну заборгованість з відповідача [PERSON] , відмовляючи в задоволенні вимог до [PERSON] , а також відмовляє в задоволенні вимог зустрічного позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3654,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial