Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити позивачу перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири [ADDRESS], а також - встановити порядок користування майном. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторонам на праві спільної часткової власності належить вказана квартира, тобто кожній належить по 1/2 частині квартири, що отримані ними у порядку спадкування. Зазначає, що з січня 2016 відповідач перешкоджає позивачу користуватись належним їй на праві приватної власності майном, позивач не має доступу до спірної квартири. Позивач просить закріпити за нею право користування кімнатою площею 14.6 м кв. Ухвалою суду від 26.11.2018 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін /а.с.30-32/. 14.12.2018 від відповідача надійшла відповідь у суд, яка за своєю правовою природою є відзивом. У відзиві відповідач зазначає про те, що позивач раніше не зверталась до неї щодо спірної квартири, не було зустрічей між родинами позивача та відповідача щодо цього питання. Відповідач комунальні платежі за спірну квартиру сплачує самостійно. Раніше у спірній квартирі проживала матір чоловіка відповідача - [PERSON], яка померла [INFO]; чоловік відповідача [PERSON] був прописаний у вказаній квартирі. Після смерті [PERSON] відповідач із чоловіком, зі згоди його брата [PERSON], зробили ремонт у спірній квартирі та стали там проживати. Відповідач зазначає, що згода на проживання сім'ї відповідача у спірній квартирі була надана [PERSON] в рахунок повернення позичених раніше коштів у сумі 1800 карбованців. На прохання [PERSON] у 1999 році в спірній квартирі прописали [PERSON], склад сім'ї - 3 чоловіки. В подальшому відповідач вступила у спадщину після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Відповідач зазначає, що про рішення суду по справі № 755/21960/15 від 04.01.2016, яким за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON], їй стало відомо із позовної заяви у цій справі. Всі оригінали документів щодо спірної квартири знаходяться у відповідача /а.с.39-53/. 21.12.2018 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивач Єрковська\~Ю.М. вказала, що позивач повідомляла відповідача листами про намір зустрітися та вирішити питання про поділ спірної квартири, а також позивач зустрічалася із родичами відповідача - чоловіком її онуки [PERSON], після зустрічі із яким позивач стала отримувати погрози. Відповідач неодноразово приходила до спірної квартири, двері їй не відчинили, виламувати двері вона не має бажання. Щодо боргу померлого батька позивачу не відомо. [PERSON] без відома брата приватизував спірну квартиру, без дозволу переоформив лицьовий рахунок на своє ім'я, дозволив проживати своїй дружині, через що після смерті брата [PERSON] не сприяв відповідачу в оформленні права спадщини після померлого чоловіка на 1/2 частину спірної квартири. Відповідач також не сприяла позивачу у вступі у спадщину. У відповіді на відзив, представник позивача в тому числі просить суд встановити порядок користування майном, а саме Ѕ частиною квартири за адресою: [ADDRESS], наступним чином: виділити в користування кімнату № 5 (згідно технічного паспорту на квартиру) площею 14,6 м кв. позивачу, у спільному користуванні залишити кухню, площею 7,70 м кв, коридор, площею 3,80 м кв., ванну кімнату, площею 1,5 м кв. /а.с. 65-73/. 14.02.2019 до суду від відповідача надійшла відповідь на відзив заявника, яка за своєю природою є запереченням /а.с. 96-98/. Доказів направлення такої заяви по суті позивачу відповідачем не надано. За матеріалами справи убачається, що 01.03.2019 представник позивача Єрковська\~Ю.М. ознайомилась із матеріалами цієї цивільної справи, в тому числі - із запереченням відповідача /а.с. 100/. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Судовий розгляд справи призначено на 27.02.2019. Суд на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, що викладені ним у відзиві, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.01.2016 у справі № 755/21960/15 задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування; за [PERSON], [INFO], визнано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] /а.с.6-8/. На примусове виконання рішення суду 04.07.2018 видано виконавчий лист № 755/21960/15 /а.с. 9/. За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ідентифікаційний номер витягу 85365160, сформованого 19.04.2017, 1/2 частина квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] /а.с.11/. Технічні характеристики квартири [ADDRESS] визначені у технічному паспорті на квартиру, що знаходиться у власності громадянина [PERSON] /а.с. 12-15/. 06.09.2018 [PERSON] звернулась із заявою до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві щодо надання їй доступу до квартири [ADDRESS] /а.с. 16/. У відповіді Дніпровського УП ГУНП в м. Києві від 01.10.2018 № 11810/125/50/08-2018 на звернення позивача повідомляється, що вказана інформація відноситься до цивільно-правових відносин /а.с. 17/. У матеріалах справи наявне пояснення адвоката Єрковської\~Ю.М. про опитування свідка [PERSON] від 22.11.2018, на якому підпис адвоката відсутній /а.с. 29/. За даними свідоцтва про право власності на житло від 04.05.1993, що видане Дніпровською районною державною адміністрацією, квартира за адресою: [ADDRESS], дійсно належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та [PERSON] /а.с.45,46/. Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 26.03.1993, предметом якого є квартира [ADDRESS], було укладено між ЖРЕО-1 Дніпровського району та [PERSON] /а.с. 50/. У листі, без дати, позивач доводить до відома про те, що відкрила спадкову справу на частку батька у квартирі [ADDRESS], у зв'язку з чим їй необхідне оригінал свідоцтва на право власності на квартиру /а.с. 69/. Предметом судового розгляду у цій справі є усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 386, 391 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14. При дослідженні спірних правовідносин щодо того, щовідповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд прийшов таких висновків. Адвокат Єрковська Ю.М. просить суд захистити порушене право позивача [PERSON] шляхом усунення перешкод зі сторони відповідача [PERSON] у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS]. При зверненні до суду сторона позивача як на перешкоди у користуванні 1/2 частиною квартири [ADDRESS], посилалася на неможливість отримати доступ до цієї квартири, домовитись про порядок користування квартирою сторони не можуть. Відповідач [PERSON] у наданих суду письмових пояснення по суті визнала, що їй та позивачці на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], проте відповідачка вказала на відсутність з її боку вчинення перешкод у користуванні спірною квартирою. Проте з приводу вчинення перешкод позивач зверталася за захистом свого права до уповноважених на це органів, на що отримала відповідь про необхідність вирішення питання за обопільною згодою або через суд /а.с. 17/. Водночас саме по собі звернення до правоохоронних органів не є безумовним доказом наявності перешкод зі сторони відповідача у користуванні позивачем квартирою, що належить сторонам на праві спільної часткової власності. Також адвокатом Єрковською Ю.М. додано пояснення адвоката про опитування свідків, зокрема [PERSON] від 22.11.2018 /а.с 29/, в якому відсутній підпис адвоката, а тому в силу ст. 78 ЦПК України, останнє є недопустимим доказом. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Крім цього, у відповіді на відзив /а.с. 64/ зазначено зокрема таке: «Неодноразово відповідач приходила до квартири, 1/2 якої успадкувала, за адресою [ADDRESS], в квартирі завжди хтось був, але їй жодного разу не відчинили двері. Виламувати двері відповідач не має бажання». Відповідачем у справі є [PERSON], тобто стороною позивача у відповіді на відзив вказується саме про дії відповідача [PERSON] у цих спірних правовідносинах. За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Оцінюючи наявні у справі докази, із врахуванням пояснень сторін, наданих у письмових заявах по суті, суд прийшов висновку про недоведеність стороною позивача наявності перешкод зі сторони відповідача [PERSON] по відношенню до позивача [PERSON] у користуванні спільною частковою власністю - кватирою за адресою: [ADDRESS], докази в розумінні положень цивільного-процесуального законодавства на підтвердження вказаного суду не надано. За змістом ст.358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. При вирішенні питання щодо встановлення порядку користування сторонами спірною квартирою суд виходить з того, що в даному випадку неможливо забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам. Стороною позивача при зверненні до суду як спосіб захисту порушеного права зазначається встановлення порядку користування майном, а саме: 1/2 частиною квартири за адресою: [ADDRESS], таким чином: виділити у користування кімнату № 5, площею 14, 6 м, у спільному користуванні залишити кухню, площею 7,70 м кв, коридор, площею 3,80 м кв, ванну кімнату, площею 1,5 м кв. При цьому, відповідач [PERSON] у відповіді на відзив заявника, що по суті є запереченням, вказала, що вона весь час проживає в спірній квартирі, несе витрати на її утримання, комунальні платежі, ремонт, а позивач не проживала в квартирі, тому відповідач просить суд закріпити за нею окрему кімнату № 5, а не прохідну кімнату, як те вказує позивач. Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Ru1/21/2ia) «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача [PERSON] щодо встановлення саме такого порядку користування майном, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] не проживає в спірній квартирі, тому це помешкання не є її житлом, а для [PERSON] спірна квартира - це її житло, а тому з метою забезпечення збереження автономної концепції у конкретному місці проживанні необхідно виділити відповідачу [PERSON] саме ізольовану кімнату № 5, таким чином, виходячи з достатніх триваючих зв'язків відповідача із спірною квартирою, її похилого віку, судом буде дотримано принцип справедливості у розрізі цих спірних правовідносин. При розгляді справи судом встановлено, що адвокат Єрковська Ю.М. при зверненні до суду в інтересах своєї довірительки - позивача [PERSON], вказала прізвище відповідача «Погорілова», в той час як вірне прізвище «Погорєлова», за відомостями електронного реєстру територіальної громади м Києва "ГІОЦ/КМДА" /а.с.33/. Також, у позовних вимогах значиться, зокрема, зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири за адресою: [ADDRESS], в той час, як вірною є адреса: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у наданих суду письмових пояснення по суті визнала, що їй та позивачці на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS], також судом враховано, що всі правовстановлюючі документи, що наявні у матеріалах справи, стосуються квартири [ADDRESS], а тому суд, не вдавався до надмірного формалізму у цій справі. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться перешкоди, які не дають можливості позивачу вільно користуватися часткою у спірній квартирі, що перебуває у її власності, позовні вимоги в цій частині не підтверджені належними доказами, а тому вони задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Для захисту порушеного права позивачки, на підставі розгляду матеріалів цивільної справи та зазначених вище норм матеріального права, суд вважає необхідним встановити такий порядок користування спірною квартирою за адресою: [ADDRESS], - виділити в користування позивачу [PERSON] кімнату № 4, згідно із технічним паспортом на квартиру площею 16,0 м кв; - виділити в користування відповідачу [PERSON] кімнату № 5, згідно із технічним паспортом на квартиру площею 14, 6 м кв; - у спільному користуванні співвласників [PERSON] та [PERSON] залишити кухню, згідно із технічним паспортом кімната № 3 площею 7,70 м кв, коридор, згідно із технічним паспортом кімната № 1 площею 3,80 м кв, ванну кімнату, згідно із технічним паспортом кімната № 2 площею 1,5 м кв, оскільки виділення ізольованої кімнати № 5 у користуванні відповідача [PERSON] забезпечить останній збереження концепції автономного житла у спірній квартирі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду із позовом було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн за одну позовну вимогу немайнового характеру. З огляду часткове задоволення позову та відмову у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, в силу положень ст. 141 ЦПК України, суд не здійснює розподіл судових витрат в цій частині. Щодо позовної вимоги про встановлення порядку користування майном, яка є позовною вимогою немайнового характеру, то з відповідача [PERSON] в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial