Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

У березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договорами позики. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 08 серпня 2018 року [PERSON] взяла у нього в борг грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Борг відповідач зобов`язалася повернути у термін до 09 серпня 2018 року. 07 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачеві в позику грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США на строк до 28 грудня 2018 року. Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, [PERSON] досі не повернула, безпідставно ухиляючись від зобов`язань, взятих на себе за договорами позики від 08 серпня 2018 року та 07 грудня 2018 року. Оскільки відповідач прострочила виконання взятих на себе за договорами позики зобов`язань щодо повернення позики, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договорами позики від 08 серпня 2018 року та 07 грудня 2018 року у сумі 21000,00 доларів США, також 100000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що на розписці від 08 серпня 2018 року відсутній підпис позикодавця, а також не зазначено паспортні дані, реєстраційні номери облікової картки платника податків, місце проживання/реєстрації позикодавця та позичальника. [PERSON] стверджувала, що вона та [PERSON] є адвокатами, у минулому у них були тісні робочі стосунки. У серпні 2018 року позивач повідомив відповідача, що він порекомендує її клієнту як адвоката для надання нею правничої допомоги, а вона віддасть йому частину майбутнього гонорару. За це [PERSON] попросив [PERSON] написати йому розписку про начебто отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 11000,00 доларів. [PERSON] зазначила, що договору позики 07 грудня 2018 року з [PERSON] вона також не укладала, у розписці не зазначено позикодавця. Указану розписку нею видано [PERSON] , у якої вона запозичила 10000,00 доларів США на лікування сестри. На думку [PERSON] , [PERSON] викрав розписку від 07 грудня 2018 року під час зустрічі з нею. Ураховуючи наведене, [PERSON] просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Позивач подав до суду відповідь відзив, в якому зазначив, що зі змісту розписок від 08 серпня 2018 року та 07 грудня 2018 року вбачається факт отримання [PERSON] грошових коштів саме у борг та її обов`язок повернути запозичені кошти у терміни, обумовлені у договорах. Відповідач заперечення до суду не подала. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги свого довірителя з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову з мотивів, наведених у позовній заяві. При цьому [PERSON] не заперечувала той факт, що видала [PERSON] розписку від 08 серпня 2018 року, однак вона є безгрошовою. Розписку від 07 грудня 2018 року відповідач видала [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що 07 грудня 2018 року вона надала [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, які були необхідній останній для лікування сестри. Відповідач склала розписку про отримання коштів, але свідок відмовилась її отримувати, оскільки довіряла [PERSON] . Зі слів [PERSON] повідомила, що розписку від 07 грудня 2018 року викрав [PERSON] з автомобіля відповідача. Допитана в якості свідка [PERSON] засвідчила, що [PERSON] познайомила її з [PERSON] , який надав їй у позику грошові кошти у сумі 65000,00 доларів США. Свідок зі слів [PERSON] показала, що грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США, зазначені у розписці від 08 серпня 2018 року, є винагородою позивачеві за залучення клієнта, а кошти за договором позики від 07 грудня 2018 року були запозичені відповідачем в [PERSON] . Заслухавши вступні слова представника позивача, відповідача, представника відповідача, показання свідків [PERSON] і [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг коштів з зобов`язанням щодо їх повернення та дати отримання коштів. У розписці від 08 серпня 2018 року зазначено, що [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 11000,00 доларів США та зобов`язується їх повернути 09 серпня 2018 року (а. с. 17). У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника. Отже, у розписці від 08 серпня 2018 року містяться усі істотні умови договору позики та підтверджують факт отримання позичальником [PERSON] коштів у борг та її зобов`язання з повернення запозичених коштів. Наведене свідчить, що 08 серпня 2018 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США. Борг відповідач зобов`язалася повернути у термін до 09 серпня 2018 року. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За умовами договору позики від 08 серпня 2018 року [PERSON] взяла на себе обов`язок повернути кошти, отирмані в позику, 09 серпня 2018 року. У строк, передбачений договором позики від 08 серпня 2018 року, відповідач [PERSON] кошти, отримані в борг, не повернула, безпідставно ухилившись від взятих на себе зобов`язань. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У позивача [PERSON] знаходиться оригінал розписки від 08 серпня 2018 року, у якій не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання не виконане. Факт наявності у позивача оригіналу розписки від 08 серпня 2018 року ні у відзиві, ні у судовому засіданні [PERSON] не заперечувала та не вимагала надання її суду. З огляду на викладене стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 08 серпня 2018 року у сумі 11000,00 доларів США. З приводу доводів відповідача про безгрошовість договору позики від 08 серпня 2018 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , суд зазначає таке. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Так, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України). Вказане свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 613/919/16-ц). Відповідач не надала належних, допустимих та достовірних доказів (письмові, електронні докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо) на підтвердження того, що кошти за договором позики від 08 серпня 2018 року не передавались позичальнику (безгрошовість договору позики), а також існування між сторонами справи будь-яких інших правовідносини фінансового характеру, окрім боргових за договором позики від 08 серпня 2018 року. Щодо доводів [PERSON] про укладення ним та [PERSON] договору позики від 07 грудня 2018 року на суму 10000,00 доларів США суд зазначає таке. На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надав до суду розписку від 07 грудня 2018 року, в якій зазначено, що цього дня [PERSON] запозичила 10000,00 доларів США, а суму позики зобов`язується повернути у термін до 28 грудня 2018 року (а. с. 18). Однак у цій розписці не вказано особу позикодавця, тобто особу, яка надала [PERSON] кошти в борг, та на користь якої позичальник має виконати зобов`язання щодо повернення запозичених коштів. Відомості щодо особи позикодавця є істотними умовами договору позики. Отже, надана позивачем розписка не свідчить про те, що між ним та відповідачем у справі було укладено договір позики від 07 грудня 2018 року на суму 10000,00 доларів США. Наявність у [PERSON] згаданої розписки не свідчить, що зобов`язання з повернення суми позики, зазначене у ній, має бути виконане саме на користь позивача. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] боргу у сумі 10000,00 доларів США за договором позики від 07 грудня 2018 року. Стосовно позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Ст. 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також ч. 3 ст. 386 ЦК України. Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або прямо випливають із положень законодавства. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Між сторонами справи виникли правовідносини позики, які регулюються нормами параграфу 1 глави 71 розділу ІІІ ЦК України. Ні умовами договору позики від 08 серпня 2018 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , ні законодавчими нормами, якими регулюються правовідносини позики, не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди позикодавцеві у випадку невиконання позичальником зобов`язань за договором позики. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 3080,00 грн (308000,00 грн / 688000,00 грн х 6880,00 грн = 3080,00 грн). З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial