Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

ПАТ «Перший український міжнародний банк» звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог, щодо предмету спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради та Департамент адміністративних послуг при Вінницькій міській раді про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення. Позов мотивовано тим, що 6 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5881930 на суму 105 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, строком до 6 грудня 2027 року для придбання нерухомості. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, відповідачем [PERSON], передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. В зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, позивачем було реалізоване своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки, а саме 28 листопада 2017 року за позивачем було зареєстроване право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. Оскільки в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то позивач, повідомляв відповідачів про реєстрацію права власності на квартиру за собою та про необхідність звільнення предмета іпотеки - квартири, але відповідачі вимоги позивача не виконали, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду. Позивач просить суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати Центр надання адміністративних послуг при Вінницькій міській раді зняти з місця реєстрації відповідачів. Крім того, просив стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати. У судовому засіданні представник позивача Хобта Д. О. заявлені вимоги підтримала повністю за обставин, викладених у позовній заяві, та наполягала на задоволенні позову. Проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг при Вінницькій міській раді - [PERSON], заявлені позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Щодо ухвалення заочного рішення поклалась на думку суду. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась через оголошення на офіційному сайті Судової влади. Про причини неявки до суду не повідомила. Заяв та клопотань до суду не надала. Відповідач та законний представник неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнає та підтримує в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради - Бойко М. П. в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення дитини [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки відповідачі не з'явились в судове засідання без повідомлення причин, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не подали до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 6 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «Перший український міжнародний банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки № 5928938 за яким забезпечується виконання всіх зобов'язань за кредитним договором № 5881930 укладеним між ними на суму 105 000,00 доларів США. Предметом іпотеки за цим договором є квартира [ADDRESS] ( т.1 а.с. 83-109, 203-220). 7 грудня 2017 року на адресу відповідачів направлено позивачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та прохання про звільнення зазначеної квартири протягом 14 календарних днів з дня отримання повідомлення ( т.1 а.с. 110). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 24 листопада 2017 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», номер запису 23613702 (т.1 а.с. 111). Орган опіки та піклування Вінницької міської ради у своєму Висновку від 18 жовтня 2018 року № 01-00-011-49009, вважає недоцільним виселення дитини [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS]. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Матеріалами справи підтверджено, що позивач шляхом позасудового врегулювання зареєстрував право власності на квартиру, також на виконання вимог закону позивачем було направлено повідомлення на адресу відповідачів про добровільне звільнення квартири, але вимога позивача залишена з боку відповідачів без задоволення. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При вирішенні питання про виселення дитини зі спірного будинку без надання іншого житлового будинку суд враховує норми частини 2 статті 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаної Україною 21лютого1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року (далі по тексту Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За частиною першою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. В даному випадку, з урахуванням неправомірності перебування відповідачів із неповнолітньою дитиною в квартирі позивача, незаконного використання зазначеної квартири для свого проживання, а також, враховуючи повне визнання заявлених вимог відповідачем та законним представником неповнолітньої [PERSON] - [PERSON], суд вважає за необхідне захистити саме законне право позивача. У відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. За частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, виселення відповідачів із житлового будинку є прийнятним і достатнім заходом захисту прав. На підставі такого рішення останніх буде можливо зняти з реєстрації по спірній квартирі, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів пропорційно підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2643,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial