Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

ОП "Кримтеплокомуненерго" звернулося із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа Комунальне підприємство «ЖЕК №1», про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання в сумі 15030,15 грн., а також судових витрат по справі. Заяву обґрунтували тим, що позивачем надані відповідачам послуги з теплопостачання. Згідно ст.ст.510,526, 610,614 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належно. Відповідачі мешкають за адресою: [ADDRESS], та зобов'язані проводити оплату по рахункам абонентської книжки по тарифам, затвердженим у встановленому порядку. Не дивлячись на повідомлення позивача на адресу відповідачів про борг в сумі 15030,15 грн., заборгованість добровільно не погашена, у зв'язку з чим позивач несе значні збитки, що стало підставою для звернення із заявою до суду. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву, згідно якої вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Представник третьої особи також в судове засідання не з'явився, сповіщені належно. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно ст.67,68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, що беруться крім квартирної плати згідно встановленим тарифам. Відповідачі є співвласниками квартири в [ADDRESS] (а.с.44-51), свої зобов'язання виконують неналежно, послуги за користування тепловою енергією не сплачують, в результаті чого склалася заборгованість в сумі 15030,15 грн. з 01.01.1998 року та станом на 01.07.2013 року (а.с.4-6). Доказів протилежного відповідачами суду не представлено. Згідно частини 1 статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005, № 630 (далі - Правила), централізованим опаленням визначена послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, зокрема й щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (частина 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством (частина 3 статті 20 Закону України «Про теплопостачання» у редакції від 09 липня 2010 року). При цьому до повноважень вказаної комісії належить регулювання тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС та когенераційних установках і установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії (стаття 17 Закону України «Про теплопостачання»). Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, до відання виконавчих органів міських рад, відноситься встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; при встановленні тарифів на послуги, які виробляються суб'єктами природних монополій, діяльність яких регулюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, відповідно до законодавства, повноваження органів місцевого самоврядування поширюються виключно на тариф (складову тарифу), який (яка) не підлягає встановленню цими національними комісіями (частина 4 статті 20 Закону України «Про теплопостачання», підпункт 2 пункту «а» частини 1 статті 28 закону України «Про місцеве самоврядування», пункт 2 частини 1 статті 7 та частина 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Обов'язок особи з належного виконання зобов'язань відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства встановлено статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. У даному випадку, права позивача, який виконав зобов'язання по наданню послуг, порушені, а тому він має право на судовий захист шляхом стягнення з відповідачів оплати за надані послуги, виходячи з розміру встановлених тарифів. Враховуючі обставини справи та положення закону, суд дійшов до висновку про те, що відповідачі належним чином не виконують свої зобов'язання щодо сплати отриманих послуг. Відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заперечень. Право споживача на вибір теплопостачальної організації, якщо це можливо за існуючими технічними умовами, передбачено статтею 24 Закону України «Про теплопостачання»; одночасно споживач зобов'язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Теплопостачальна організація, у свою чергу, має право та несе обов'язок з укладення договору купівлі-продажу теплової енергії із споживачами (стаття 25 вказаного Закону). Враховуючи, що Законом України «Про теплопостачання» передбачена можливість прямих відносин між виробником та споживачем, та відсутність договору не звільняє споживача від оплати наданих послуг, оскільки пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону встановлені обов'язки по оплаті за надані послуги, незалежно від відсутності письмового договору сторін, суд дійшов до висновку, що вимоги підлягають задоволенню частково. Що стосується розміру боргу за спожиту теплову енергію, яка підлягає стягненню з відповідачів, то в цій частині суд дійшов висновку про необхідність застосування загального строку позовної давності у три роки, встановленого ст.71 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), оскільки правовідносини виникли до введення в дію нового Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), і продовжувалися до часу звернення з позовом до суду, також є заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, передбачені статтею 257 ЦК України (в редакції 2003 року). Відповідно ст.257 ЦК України, встановлений 3-річний строк для звернення до суду за захистом порушеного права, який є процесуальним і з пропуском якого втрачається право на виконання відповідних дій. Тому, беручи до уваги всі зазначені обставини, аналізуючи докази у справі, подання позивачем позову 30.09.2013 року із заборгованості, що в цілому виникла за період з 01.01.1998 року та станом на 01.07.2013 року, з урахуванням строку позовної давності, стягненню підлягає з відповідачів в рівних частках заборгованість з 30.09.2010 року по 01.07.2013 року в сумі 6194,68 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial