Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.03.2018 р. звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] та просив суд з урахуванням уточнених позовних вимог постановити рішення, яким встановити графік зустрічей з малолітніми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , у вихідні дні : першу та третю суботу, першу та третю неділю, в будні дні - один день на тиждень, вівторок після закінчення начального процесу та до 20.00 год., а в період канікул дітей щорічно дозволити йому - як батьку дітей забирати їх для подорожей та оздоровлення дітей на території України: зимові канікули - 7 календарних днів, літні канікули - 30 календарних днів, зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні батька з дітьми. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що з 07 червня 2008 р. позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від даного шлюбу сторони мають двох доньок [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Відповідно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09.11.2017 р. шлюб між сторонами розірвано. Псля розірвання шлюбу з відповідачем, як вказує позивач вони не можуть дійти згоди щодо визначення способу та графіку його спілкування з дітьми, відповідач постійно змінює місце проживання та не надає можливості йому спілкуватись з дітьми, що змушує його постійно звертатись до служби в справах дітей, оскільки відповідач різними способами перешкоджає спілкуванню позивача із дітьми, не відкриває двері та не впускає до дітей, при цьому жодних причин і мотивів відповідач не повідомляє, на неодноразові прохання надати позивачу можливість бачитись з дітьми, відповідач відмовляє. Зазначає, що має постійне місце роботи та дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Створення перешкод відповідачем спілкуванню позивача із доньками порушує не лише права позивача як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дітей. Оскільки з боку відповідача чиняться перешкоди щодо спілкування з дітьми і вони не можуть знайти спільної мови щодо особистого спілкування та виховання дітей і це змусило позивача звернутись до суду. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва П`ятичук І.В. від 23.03.2018 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою суду від 23.03.2018 року призначено у справі підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою від 17.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві, в подальшому позивачем подано до суду заяву з проханням розгляду справи в відсутності позивача, що суд вважає за можливе з урахуванням думки учасників судового розгляду. У судовому засіданні відповідач, щодо заявлених позовних вимог заперечувала, зпзначала, що між нею та позивачем постійно виникають сварки, він застосовує до неї фізичну силу, влаштовує скандали, діти самі не бажають спілкуватись з батьком, бояться його, просила суд задовольнити позовні вимоги лише в частині зустрічей позивача в присутності матері та за бажанням дітей. У судовому засіданні представник третьої особи підтримав висновок опікунської ради Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.03.2019 року та просила суд винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням інтересів малолітніх дітей та їх батьків. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON] , [PERSON] , повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини по справі, надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, з 07 червня 2008 р. позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають двох доньок [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Відповідно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09.11.2017 р. шлюб між сторонами розірвано. Встановлено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, при цьому діти проживають разом з матір`ю в кв . [ADDRESS] , де для дітей створено всі необхідні умови для проживання та розвитку. З матеіалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації та Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області з приводу порушення відповідачем його прав як батька дітей. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Києво-Святошинського відділу поліції НП ГУ НП України. Також вбачається що і відповідач неодноразово зверталась до Києво-Святошинського відділу поліції НП ГУ НП України. Допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , вказували суду на те, а саме свідок [PERSON] , що она є матір`ю позивача, бабусею дітей, зазначала, що позивач не тільки сину а і їй чинить перешкоди в спілкуванні з дітьми, не дозволяє дітям приходити до батька в гості, забороняє батьку приходити до дітей, налаштовує дітей проти батька. Свідок [PERSON] зазначала, що є тіткою позивача, добре знає як його так і відповідача, стверджувала, що позивач любить дітей, бажає спілкуватись з ними, однак відповідач чинить перешкоди в спілкуванні з дітьми, хоча позивач нормальна людина, не вживає алкоголю, любить дітей. Згідно Висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.03.2019 року № 107-40/2407 встановлено, що орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації підтримує бажання батька зустрічатися з дітьми та приймати участь у їх вихованні та вважає що побачення повинні відбуватися в присутності матеріта за згодою дітей згідно графіку, а саме: першої суботи кожного місяця з 11 год 00 хв до 14 год 00 хв. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Тобто права та обов`язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34 , 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов`язані здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, враховуючи, що між позивачем та відповідачем дійсно виникають суперечки щодо спілкування батька з дітьми, бажання дітей щодо зустрічей з батьком не встановлено, суд вважає можливим визначити графік зустрічей батька з дітьми в присутності матері та за згодою дітей згідно графіку, а саме: першої суботи кожного місяця з 11 год 00 хв до 14 год 00 хв. Вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у особистому спілкуванню з дітьми а також в утриманні, вихованні, участі у навчальному процесі, оздоровленні та отриманні інформації про здоров`я дітей, є такими що підялгають задоволенню. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, беручи до уваги висновок Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, показання свідків, враховуючи те, що позивачем було доведено факт того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial