Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із уточненим в процесі розгляду позовом до відповідача із вимогами про зобовязання відповідача усунути перешкоди у спілкуванні з їх спільною донькою [PERSON], [INFO] та визначити способи його участі у вихованні дитини: систематичні побачення без присутності відповідача або її представників у 1-у та 3-ю суботу місяця з 08:00 до 20:00 год., у 2-у та 4-у неділю місяця з 08:00 до 20:00 год., щотижня у четвер з 18:30 до 20:00, а також надати 14 днів на рік влітку для здійснення курортного відпочинку разом із донькою. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначив, що у період з 23.01.2010 року по 03.04.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], відповідачем по справі, від якого вони мають спільну доньку [PERSON], [INFO] Зазначив, що після розлучення донька залишилась мешкати разом із [PERSON], проте він продовжує її матеріально забезпечувати, сплачувати аліменти та нести інші витрати на її утримання. Вказував, що відповідач постійно чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною з 2013 року, у звязку з чим він і звернувся до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання зявився, свої уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив суду, що відповідач по справі є його колишньою дружиною і що вона відмовляє йому бачитися із їх спільною донькою. Пояснив, що в подав до суду цей позов, щоб встановити порядок спілкування з дитиною. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявилась, була належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи, клопотань чи заяв до суду не надала. Її представник [PERSON], яка діє на підставі договору №74/16 від 01.08.2016 року заперечували проти позову. Щодо вимоги про визначення способу участі у вихованні дитини та встановлення порядку спілкування, зазначала, що заперечує проти цього, оскільки це буде суперечити інтересам дитини, бо тривалий час остання не спілкувалися з батьком. Зазначала, що позивач не має досвіду у спілкуванні з дитиною, не знає її інтереси та особливості характеру. Представники третьої особи в судове засідання не зявились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, долучили до справи письмовий висновок від 08.09.2016 року №509 та просили суд врахувати його при прийнятті рішення у справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину [PERSON], [INFO] (а.с.4). За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.04.2013 році їх шлюб було розірвано, з [PERSON] було стягнуто аліменти на утриманні дитини. Тобто судом встановлено, що на даний час сторони проживають окремо та що між сторонами у справі виник спір щодо участі батька у спілкуванні та вихованні їх доньки. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини закріплені в ст.150 СК України. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом. Відповідно до ч.2,3 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У свою чергу, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Законом України "Про охорону дитинства", а саме ч.3 ст.11 передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ч.1 ст.12 цього закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У ст.15 вказаного Закону зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства стаття 7 СК України. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Щодо вимоги позивача про визначення порядку його участі у вихованні дитини, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч.ч.1,2,3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Згідно ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Так, судом встановлено, що сторони не могли дійти згоди щодо порядку участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею. З приводу цього між ними виникали непорозуміння. Суд вважає, що встановлення днів та годин зустрічей позивача з малолітньою дитиною повністю відповідатиме як інтересам батька, так і інтересам дитини, їх праву бачитися та спілкуватися. Відповідно до висновку від 08.09.2016 року вбачається, що Управління служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановлення порядку участі батька у вихованні доньки, визначивши час: перша, третя субота місяця та друга, четверта неділя місяця з 10.30 до 18.00 за згодою дитини. З урахуванням віку дитини, стану її здоровя, статі, поведінки батьків, а також інших обставин справи, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема напружених відносин між сторонами, необхідністю забезпечення належних умов для проживання, виховання та навчання дитини, повідомленою суду сторонами, суд вважає можливим в інтересах дитини встановити способи участі сторін у вихованні дитини, які майже в цілому відповідають рішенню органу опіки та піклування, оскільки такі способи найбільше враховують інтереси дитини та збалансовують інтереси батьків та дитини. Однак суд вважає доцільним відійти від запропонованого органом опіки та піклування порядку спілкування дитини з батьком для більш повного забезпечення дотримання інтересів дитини, а саме не встановлювати залежність побачень батька з дитиною від згоди дитини, оскільки в даному випадку суд вважає, що зважаючи на невеликий вік дитини, її рідке спілкування з батьком у минулому, що може створити на перших етапах їх побачень напружену атмосферу, може виникнути загроза взагалі невиконання встановленого судовим рішення порядку участі батька у вихованні дитині, право на яке має позивач. Щодо часу, який був визначений у позовних вимогах позивачем, то суд вважає, що він не буде цілком відповідати інтересам дитини, оскільки час початку зустрічі малолітньої [PERSON] разом із батьком є достатньо раннім, а час закінчення їх зустрічі доволі пізнім. Відносно вимог позивача щодо надання йому 14 днів на рік влітку для здійснення курортного відпочинку разом із донькою, то суд вважає їх передчасними з огляду на вік дитини та факти, які свідчать про те, що достатньо довгий час донька не спілкувалась з батьком. Разом з тим, позивач не позбавлений права в подальшому звернутися до суду з подібними вимогами в разі зміни існуючих на теперішній час обставин. З врахуванням викладеного вище, суд вважає доцільним врахувати всі встановлені під час судового розгляду обставини, інтереси обох батьків та малолітньої дитини, тому встановлює спосіб участі у вихованні шляхом реалізації права спілкування батька [PERSON] зі своєю малолітньою донькою [PERSON], [INFO], згідно з наступним графіком побачень: - кожні перші та треті суботи місяця з 10 -30 години до 18-00 години. - кожні другі та четверті неділі місяця з 10-30 години до 18-00 години. Твердження представника відповідача щодо зловживання позивачем алкоголем та щодо наявності у нього агресивної поведінки не підтверджується жодним доказом, а навпаки спростовуються і висновком органу опіки та піклування, оскільки в ньому не зазначено про негативний вплив батька та його оточення на дитину. Таким чином, суд вважає, що в процесі судового розгляду справи відповідач та її представник не довели, що, виходячи з сукупності матеріальних, морально-психологічних, етичних і інших факторів, дитині буде завдана шкода (з точки зору прав і законних інтересів дитини) через визначення часу спілкування дитини з батьком взагалі та без присутності матері. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначеного позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, але враховуючи інтереси дитини, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. на користь позивача, який поніс витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial