Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування поданої позовної заяви, яка в подальшому була уточнена, зазначила що 29.06.2020 року вона їхала на громадському транспорті - на маршрутному автобусі №124 а, державний номерний знак [NUMBER] на ж/м Фрунзенський. Виходячи із автобуса, отримала термічний опік правої ноги через обладнання з підвищеною температурою , що знаходилось біля сидіння, на якому вона сиділа. Зазначений факт був зафіксований працівниками Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, які приїхали за її викликом. Факт отримання термічного опіку правої голені першої ступені підтверджується довідкою комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпровської міської ради від 03.07.2020 року. Окрім цього, відповідно до листа Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровсь\-кій області від 03.07.2020 року № 45.1\\1268 інженер відповідача [PERSON] пояснила, визнала причинний зв`язок між розміщення в салоні не ізольованого від пасажирів обладнання з підвищеною температурою та спричиненням їй термічного опіку ноги. Наголошувала, що термічний опік спричинив їй фізичну біль, стрес в організмі, значне психологічне навантаження, моральні страждання. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на теперішній час не встановлено вину товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231», а саме не проведено судово-медичну експертизу, яка б встановила яким чином та коли позивач отримала тілесні ушкодження, у зв`язку із тим, що позивач звернулась лише через п`ять днів з дня, коли з її слів вона отримала тілесні ушкодження. [PERSON] в судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231» в судове засідання з`явився, заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до висновку від 02.07.2020 року по матеріалам ЖЄО № 21153 29.06.2020 року до чергової частини Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській ласті надійшло звернення від гр. [PERSON] , яка повідомила, що 29.06.2020 року під час проїзду в громадському транспорті по маршруту 124а, виходячи з транспортного таксі, державний номерний знак [NUMBER] , на ж/м «Фрунзенський», доторкнулася до обладнання маршрутного таксі та обпекла ногу, що спричинило їй моральні страждання та фізичну біль. В ході проведення перевірки за вказаним зверненням, з метою встановлення обставин даної події, свідків та очевидців, дільничним офіцером поліції СП АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було здійснено телефонну розмову по тел. [NUMBER] з ведучим інженером відділу перевезень АТП 11231, який обслуговує даний маршрут, [PERSON] . В ході бесіди остання пояснила, що про дану конфліктну ситуацію їй відомо, дана ситуація мала місце внаслідок конструктивних недоліків в інтер`єрі салону, однак на даний час ці недоліки усунуто, елементи обладнання з підвищеною температурою ізольовано від пасажирів. Відповідно до довідки комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпровської міської ради від 03.07.2020 року позивачем [PERSON] отримано термічний опік правої голені першої ступені та їй призначено лікування. Окрім цього, позивач [PERSON] маєонкологічну хворобу щитоподібної залози, що підтверджується наданою довідкою про огляд лікаря від 26.08.2020 року. Відповідно до пункту 5 індивідуальної програми реабілітації [PERSON] № 1605, виданої медико-соціальними експертними комісіями від 31.10.18 року їй протипоказані значні фізичні та психоемоційні навантаження. За положеннями ст.ст.16,18 Закону до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов`язані з перевезеннями. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів здійснює перевізник. Стаття 17 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлює, що персонал автомобільного транспорту повинен відповідати визначеним законодавством вимогам, зокрема: мати необхідний рівень професійної кваліфікації; забезпечувати якісне та безпечне надання послуг автомобільного транспорту з перевезення пасажирів чи вантажів; ввічливо та уважно реагувати на звернення і скарги споживачів послуг автомобільного транспорту. Відповідно до п.145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року (в редакції від 22 червня 2012 року) перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; організовувати проїзд пасажирів до місця призначення за маршрутом без додаткових фінансових витрат пасажирів, насамперед осіб з обмеженими фізичними можливостями, громадян похилого віку, вагітних жінок, пасажирів з дітьми дошкільного віку, у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу чи настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події; здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд; компенсувати шкоду, заподіяну здоров`ю та майну пасажирів. Відповідно до ст.159 вищевказаних Правил пасажир має право на безпечне та високоякісне перевезення; висувати вимоги до перевізника щодо виконання ним умов договору перевезення; компенсацію заподіяної шкоди. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини першою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд, враховуючи тривалість розладу здоров`я позивача, внаслідок протиправних дій відповідача, які призвели до незначних вимушених змін у життєвих стосунках, зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, глибину фізичних і душевних страждань вважає, що відшкодування моральної шкоди необхідно визначити у розмірі 3 000 грн. Вказана сума відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України відповідно до якої з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача, пропорційно до задоволених вимог, сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 2 197 грн. Однак, відповідно до розміру ставок судового збору, які визначені ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», якою передбачено за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплату судового збору в розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При зверненні до суду позивачем [PERSON] заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди у сумі 6 000 грн., а тому остання повинна була сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 840, 80 грн., які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у сумі 420,40 грн. Окрім цього, у зв`язку внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, суд роз`яснює позивачу право звернутися із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору відповідно до вимог п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Крім того, у відповідності до ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. З приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з того, що позивачем з метою документального підтвердження фактично понесених витрат на правову допомогу надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 08.08.2020 року, за яким вартість виконаних робіт адвокатом Заварницьким Б.І. склала 800 грн., які також підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у сумі 400 грн.

Outcome: partial