Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 11.03.2013, звільнився з роботи за згодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України за наказом № 108 з/к від 2.12.2015, в порушення вимог законодавства повний розрахунок своєчасно з ним проведено не було, а тому позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати на час розгляду справи, а саме з 2.12.2014 по 4.04.2016, в розмірі 20704 грн. 28 коп., моральну шкоду в розмірі 5000 грн.. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, додатково пояснив, що заборгованість по заробітній платі отримав після звернення до суду 31.03.2016. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, до суду надіслав письмові пояснення по суті спору з клопотанням щодо розгляду справи без участі представника ПАТ «Укрвторчормет». Позовні вимоги відповідач визнав частково, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки в розмірі 1503,90 грн., в решті вимог просив відмовити. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Так, судом встановлено, що позивач з 11.03.2013 був прийнятий на роботу до Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет», а наказом № 108 з/к від 2.12.2015 його звільнено за згодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Наведені обставини підтверджуються випискою з трудової книжки позивача, копією наказу про звільнення, письмовими поясненнями відповідача на позов. В судовому засіданні також встановлено, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні позивача з роботи відповідач не виплатив йому всіх належних грошових сум, а саме: заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 7183,69грн., які були перераховані на картковий рахунок [PERSON] 31.03.2016, про що свідчить виписка з його рахунку, та визнали сторони. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладених в постановах за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої ст.355 ЦПК України, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення (коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок), суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/ , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно розрахункових листів позивача та довідки про заробітну плату № 44 від 31.03.2016, його заробітна плата становить за жовтень 2015 року 1508,98 грн. за 9 робочих днів, за листопад 2015 року - 2000 грн. за 12 робочих днів, всього 3508,98 грн. за 21 робочий день, тому середньоденний заробіток становить 167,09 грн.. За решту днів позивачу була нарахована компенсація за відпустку, про що свідчать вищевказані документи та додаткові письмові пояснення відповідача від 12.04.2016. Приймаючи до уваги той факт, що позивач працював за пятиденним графіком роботи, що визнали сторони та підтверджується поданими документами, період затримки розрахунку з 3.12.2014 (наступного дні після звільнення) по 30.03.2016 (оскільки 31.03.2016 був проведений фактичний розрахунок) за 81 робочий день становить 13534,29грн. (167,09грн. х 81дн.). Тому, вимоги позивача щодо відшкодування середнього заробітку підлягають до частково задоволення. При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку відповідач в письмових поясненнях просить врахувати, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла у підприємства з незалежних від відповідача обставин у звязку з глибокою кризою у металургійній галузі, що призвело до напруженої ситуації у фінансово-господарській діяльності ПАТ «Укрвторчормет». Відповідач просить врахувати тяжке фінансове становище підприємства, наслідком чого є введення на підприємстві режиму неповного робочого тижня, що стверджується копією наказу від 27.08.2015 року № 124/1 та від 1.12.2015 № 142-1. Проте, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст.117 КЗпП України за затримку розрахунку з працівником при звільненні. А тому тяжке фінансове становище відповідача не може бути підставою для звільнення його від сплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні останнього з роботи чи його зменшення. В письмових поясненнях відповідачем проведено розрахунок середнього заробітку, виходячи з кількості робочих днів, відпрацьованих іншими працівниками, відповідно до наказів про введення на підприємстві режиму неповного робочого тижня, але суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку позивачу до уваги необхідно приймати той графік роботи, за яким працював позивач перед звільненням з пятиденним робочим тижнем. Позивач просив також суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 грн., посилаючись в обгрунтування позовних вимог на те, що він зазнав моральних страждань із-за неможливості забезпечити свою родину, себе, оскільки він людиною, яка хворіє та потребує постійних витрат на ліки, здійснював додаткові зусилля для організації свого життя, неодноразово звертався до відповідача за отриманням розрахунку. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що позивачу спричинено моральну шкоду, оскільки відповідачем було порушено право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні з роботи, крім того, він змушений був витрачати додатково час, зусилля для захисту його прав. З врахуванням всіх наведених обставин, суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн., оскільки позивачем не надано доказів в обгрунтування вимог щодо заподіяння моральної шкоди в сумі 5000 грн., тоді як згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тому, вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення. На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ст.ст. 80,88 ЦПК України суд вважає за можливе відшкодувати за рахунок відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1102 грн. 40коп. (за розгляд вимог майнового та немайнового характеру). На підставі ст.ст. 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/,

Outcome: partial