Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Покровського нотаріального округу Михайленко О.В. про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 01.05.2021 року о 19-20 годин, керуючи транспортним засобом GEELY FE-2, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] , діючи в порушення вимог п. 2.9 ПДР, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснюючи рух по вул. Павла Поповича в м. Покровську, напроти будинку № 52, в порушення вимог п.п. 2.3б). 10.1,10.9 ПДР України скоїв наїзд на [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер в лікарні. Допущені водієм [PERSON] порушення вимог п. 10.1, 10.9 ПДР України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та настанням суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті [PERSON] . Вказаний факт внесений слідчим НПУ до ЄРДР за номером 12021052410000267 від 02.05.2021 року. 05.05.2021 р. [PERSON] повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч.3 КК України, за який передбачена кримінальна відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк від п`яти до десяти років. 25.05.2021 потерпілою [PERSON] під час досудового розслідування подано цивільний позов про відшкодування з [PERSON] моральної шкоди у сумі 5000000 грн., та клопотання про арешт нерухомого майна., що належить [PERSON] , а саме квартири загальною площею 31,26 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Первісно, слідчим суддею Красноармійського міськрайонного суду Донецької області клопотання було залишено без розгляду, в подальшому слідчим суддею Приморського районного суду м. Маріуполя у задоволенні клопотання було відмовлено у зв`язку з тим, що 31.05.2021 р. власником зазначеної квартири [ADDRESS] стала [PERSON] . Вважає, що [PERSON] після вчинення ДТП усвідомлював, що може бути притягнути до кримінальної відповідальності, оскільки йому повідомили про підозру у скоєнні кримінального правопорушення. Порушення та розслідування кримінального провадження, ймовірний арешт майна на підставі ухвали суду або вироку є тяжкими обставинами, які призвели до укладення відповідачем договору дарування квартири своїй матері на невигідних умовах, тобто безоплатно. Така угода спрямована на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, з метою приховування такого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Вважають, що дії дарувальника і обдарованої, які уклали між собою такий договір дарування, є недобросовісними, оскільки ним порушуються майнові інтереси позивача та його родини і спрямований на недопущення арешту нерухомого майна з метою забезпечення цивільного позову. Позивач також зазначає, що такий договір є фіктивним та просить визнати його недійсним. Відповідачами подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману ( до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору приховування справжніх намірів учасників правочину. Договір дарування від 31.05.2021 р. спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позиція позивача, відповідно до якої [PERSON] на момент укладення правочину знаходився під впливом тяжкої обставини і на край невигідних умовах не відповідає дійсності, оскільки відповідач [PERSON] не був поставлений до відома про розгляд клопотання про арешт майна, станом на 31.05.2021 р. не вносились на розгляд слідчого судді клопотання про арешт майна [PERSON] , слідчим суддею таке клопотання було залишено без розгляду 01.06.2021 р., відповідно жодні права [PERSON] як власника, на володіння, користування та розпорядження, не обмежувались. Санкція ч. 3 ст. 186-1 КК України не передбачає ані обов`язкового, ані додаткового покарання в виді конфіскації майна. Мета укладення договору дарування відповідачами - це повернути відповідачем [PERSON] запозичені гроші своїй матері [PERSON] , за які він 12.11.2020 року придбав спірну квартиру, тому відсутні підстави вважати цей договір фіктивним . На момент укладення сторони Договору дарування діяли в законний спосіб, їх дії були спрямовані на реальне настання правових наслідків та жодна із сторін не діяли в спосіб, що виходять за межі наданих їх прав та обов`язків. Просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування відмовити. ( а.с. 69-72). Ухвалою суду від 18.11.2021 року суд у відповідності до ст. 243 ЦПК України повернувся з нарадчої кімнати до з`ясування обставин по справі з метою уточнення статусу [PERSON] та [PERSON] в кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] , представник позивачки адвокат Майоров С.В. підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представник відповідачів адвокат Аніщенко А.О. позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, підтримали наданий відзив на позовну заяву. Третя особа приватний нотаріус Покровського нотаріального округу Михайленко О.В. в судовому засіданні пояснила, що правочин щодо договору дарування [PERSON] на користь [PERSON] квартири було посвідчено безпосередньо нею. Волевиявлення сторін було добровільним, з її боку як нотаріуса були вчиненні всі необхідні дії для укладення даного правочину. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, третю особу, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що 05.05.2021 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, тобто в порушенні ним правил безпеки дорожнього руху , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого ( а. с. 7-9). За даним кримінальним провадженням ( внесені матеріали до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021052410000267) позивачка по справі [PERSON] має статус потерпілої, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю [PERSON] і яка мала місце [INFO] , настала смерть її чоловіка [PERSON] . В рамках кримінального провадження цивільним позивачем [PERSON] подано цивільний позов до [PERSON] про стягнення з останнього на її користь моральної шкоди в сумі 500000 грн. Станом на 17.11.2021 року дане кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ст. 286-1 ч. 3 КК України перебуває на розгляді в Красноармійському міськрайонному суді. Згідно договору дарування квартири, нотаріально посвідченого 31.05.2021 року приватним нотаріусом Покровського нотаріального округу Михайленко О.В. дарувальник [PERSON] передав безоплатно, а обдарована [PERSON] прийняла у власність як дарунок квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 40). В договорі зазначено, що квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.11.2020 року, приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дух І.О. за реєстром № 2047. ( а. с. 40). Дарунок оцінюється сторонами в сумі 50000 грн. Сторони домовились, що під передачею квартири за цим договором слід вважати символьну передачу речі ( а.с. 40). Згідно п. 11 Договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. ( а. с. 40 зв.). Укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдарованою будь -яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому ( а. с. 40). Відповідно до п. 13 Договору дарування дарувальник та обдаровувана підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру нікчемного, оспорюваного, фіктивного та удаваного правочину, не порушує публічний порядок, а також не є правочином, вчиненим під впливом тяжкої обставини або у результаті зловмисної домовленості. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу, помилки чи насильства, як фізичного так і морального. ( а. с. 40). В матеріалах справи міститься розписка від 10.11.2020 року, відповідно до якої [PERSON] отримав 10.11.2020 року від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 8000 доларів США на придбання у власність квартири. Зобов`язаний повернути грошові кошти в строк до 01.06.2021 року ( а. с. 60). Згідно нотаріально посвідченої заяви квартира [ADDRESS] 12.11.2020 р. придбана відповідачем [PERSON] у [PERSON] за 284500 грн. ( а. с. 61). Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначає, що зазначений договір дарування квартири [ADDRESS] був вчинений під впливом тяжкої обставини, вкрай на невигідних умовах, оскільки , за її думкою, усвідомлюючи, що він є обвинуваченим за кримінальним провадженням, та, намагаючись уникнути від цивільної -правової відповідальності, передбачену внаслідок завдання її доньці моральної шкоди, безкоштовно передав у власність [PERSON] належний йому об`єкт нерухомості. Також зазначає, що спірний договір є фіктивним . Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно зі ст. 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім`ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом`якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Законність змісту правочину здатність суб`єктів правочину на його вчинення; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам закону; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Недійсність правочинів, незалежно від особливостей їхнього конкретного виду, об`єднує одна спільна риса - вони суперечать правовим нормам. ЦК України завжди стає на захист порядного і добросовісного учасника правочину і сприяє здійсненню його майнових інтересів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є : введення в оману ( до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути прозаконними. До таких дій, зокрема, відноситься укладення договору дарування майна на користь близьких родичів з метою уникнення від зобов`язання відшкодувати шкоду потерпілому, з метою приховування майна від накладення на нього арешту тощо. Тлумачення ст. 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність ( п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризуються чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 2,ч.3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір ( в тому числі договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення ( в тому числі вироку). Боржник ( дарувальник), який відчужує майно на підставі безоплатного договору після пред`явлення до нього цивільного позову у кримінальному потерпілим про відшкодування шкоди, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (потерпілого), оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією так дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( ч. 3 ст. 13 ЦК України). Такі правові висновки сформульовані у постанові ВСУ від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц та також інших постановах Верховного Суду. В постанові ВСУ від 03.07.2019 року також зроблено висновок, що « позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( пункт 6 ст 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( частина 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». В постанові Верховного Суду від 05.07.2018 року у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.. У постанові ВСУ від 07.10.2020 р. в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредитором (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, відносяться : момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір ( наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа;; ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контранегтом боржника) тощо. У постанові ВСУ від 10.02.2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу ( коштів, збитків, щкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що : особа « використовувала право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб ( негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та / або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи;; враховується правовий статус особи ( особа перебуває у правовідносинах і як учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення). Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Схожі висновки містяться у постанові ВСУ від 24.02.2021 року в справі № 757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку , яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна. Позивач в позовній заяві зазначає такі підстави для визнання договору дарування квартири від 31.05.2021 року недійсним, а саме: - вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах; - вчинений без наміру створення правових наслідків, тобто є фіктивним; Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17, у постанові від 17.03.2021 року у справі № 299/396/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За обставинами справи встановлено, що відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим в квартирі [ADDRESS] з 02.12.2020 року по теперішній час. 01.05.2021 року з вини відповідача відбулася ДТП, внаслідок якої загинув чоловік позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] своїй матері [PERSON] 31.05.2021 року після повідомлення про підозру та після звернення потерпілої [PERSON] в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] із заявою про відшкодування їй моральної шкоди внаслідок смерті її чоловіка. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та потерпілою [PERSON] виникли спірні питання щодо відшкодування останній з боку відповідачів моральної шкоди. Так, в судовому засіданні , як позивачка так і відповідачі підтвердили факт сплати з їх боку на користь [PERSON] шкоди в сумі 10000 грн. та 30000 грн. Проте, в подальшому спільної мови з потерпілою з цього питання вони не знайшли. Та саме після пред`явлення підозри та звернення [PERSON] з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] 500000 грн., останній подарував квартиру своїй матері [PERSON] . Отже, наведені докази переконливо доводять як наявність кримінального провадження щодо [PERSON] , так і наявність матеріальних претензій до нього з боку цивільного позивача у кримінальному провадженню . Разом з тим, суд зазначає, що наведені вище обставини, що були передумовою для укладення оспорюваного правочину, не можуть бути підставою для застосування ст. 233 ЦК України, на яку в позовній заяві посилається позивач, з огляду на те, що дії [PERSON] щодо укладення ним оспорюваного договору дарування належної йому на праві власності квартири свідчать про наявність його волі на уникнення від цивільно-правової відповідальності, яка передбачає, у тому числі, звернення стягнення на майно., що у розумінні ст. 233 ЦК України не вказує на наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Отже, під час розгляду справи позивачкою не доведено наявність підстав, передбачених ст. 233 ЦК України ( вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах)- для визнання недійсним оспорюваного договору дарування. Що стосується вирішення вимог про визнання договору недійсним за такою правовою підставою як фіктивність, то суд зазначає наступне. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. У разі , якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не можу бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину та направлений на введення в оману або сторону правочину або будь - яку іншу третю особу, натомість фраудаторний договір завжди вчиняється виключно на шкоду кредиторам та є різновидом фіктивних правочинів. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суд враховує, що : -відповідач [PERSON] 31.05.2021 року відчужив своє майно- квартиру після пред`явлення йому підозри , подання цивільного позову та клопотання про арешт майна від 31.05.2021 року; -майно відчужене на користь близького родича-матері відповідача [PERSON] - [PERSON] - матеріали справи не містять доказів щодо належності у відповідача [PERSON] на праві власності іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором; - ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Маріуполя від 15.06.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про накладення арешту на майно цивільного відповідача [PERSON] за тими підставами, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] ; -момент (час) , коли відповідач [PERSON] дізнався про подання до нього позову [PERSON] судом не встановлено ( не вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін). Як встановлено в судовому засіданні, фактична передача нерухомого майна обдарованому за договором дарування від 29.06.2017 року не відбулася. Як пояснили відповідачі в судовому засіданні, [PERSON] на день розгляду справи проживає за іншою адресою: [ADDRESS] , в спірній квартирі обдаровувана не проживає, доказів того, що після укладеного оспорюваного договору обдаровувана утримувала свою власність, користувалась квартирою, суду не надано. Таким чином, на момент оспорюваного правочину відповідач [PERSON] був обізнаний як про наявність кримінального провадження, так і про наявність вимог до нього з боку позивачки [PERSON] про відшкодування шкоди, більш того, з приводу суми завданої шкоди у них виникли спірні моменти, а тому міг перебачити негативні для себе наслідки . Виконання спірного правочину, тобто передача квартири фактично не відбулося. Отже, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне відповідачу, тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі судового рішення. Доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те що договір дарування був викликаний необхідністю повернути кошти, надані [PERSON] своєму сину відповідно до розписки , суд не приймає до уваги, оскільки такий договір, за думкою суду, має ознаки фіктивності, вчинений з метою виправдування своїх дій щодо укладення фіктивного договору дарування, а інших доказів на підтвердження наявності боргових зобов`язань між сином та матір`ю суду не надано. Доводи представника відповідачів про те, що відповідач [PERSON] на момент укладення спірного правочину не міг передбачити, що саме він буде визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, суд також не приймає до уваги, оскільки у даній справі має значення не передбачення відповідача про те, чи буде доведено його вину, а наміри та мета останнього при укладенні угод, тобто правове значення має не дата ухвалення вироку, не той факт, чи розглянуто кримінальну справу, а мета та цілі укладення договору дарування. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 31.05.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] у відповідності до вимог ст. 234 ЦК України. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути понесені судові витрати в загальній сумі 1362 грн.( 908+454- 1362), з кожного по 681 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial