Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, посилаючись на те, що від шлюбу, укладеного з відповідачем 10.07.2019, вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час мешкає із позивачкою та перебуває на її утриманні. З жовтня 2020 року однією родиною вони з відповідачем не проживають. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому вона просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/, але не менш ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, щомісяця. Крім того, позивачка зазначає, що вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, тому потребує матеріальної допомоги відповідача. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача на її користь кошти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку /доходу/, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для особи працездатного віку, а також судові витрати. У судове засідання позивачка не з`явилася, але від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Однак 08.02.2021 від відповідача до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до яких позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину, стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, визнає частково. Згоден сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Проти стягнення з нього аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку заперечує зазначаючи, що право на утримання (аліменти) має зазначена в ч.4 ст.75 СК України непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, а позивачку не можна вважати такою особою. У зв`язку з викладеним просив позов задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 10.07.2019 перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.10/. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с.11/. Згідно наданої до матеріалів справи довідки уповноваженої по будинку [PERSON] від 26.10.2020, малолітній син [PERSON] проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] /а.с.12/. Позивачка не працює, оскільки доглядає за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Конституцією України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою де визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у частині другій статті 51 основного Закону України зазначається, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Згідно з частинами першою, другою статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або визначаються судом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнями учасників справи, їхніх представників. За таких обставин, враховуючи наявність передбачених законом підстав, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2020 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . У відповідності до вимог ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Належних і допустимих доказів щодо відсутності можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини відповідач суду не надав. Суд також враховує, що та обставина, що батько дитини, будучи працездатною людиною, без обмежень щодо стану здоров`я, офіційно не працює, не є підставою вважати, що він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання матері своєї дитини, яка знаходиться у відпустці по її догляду до трирічного віку. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України). Між тим, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано відомостей про відсутність у нього нерухомого, рухомого майна на праві власності, банківських довідок про відсутність на його рахунках коштів, довідок про наявність інших утриманців, довідок податкового органу про сплату податку з доходів фізичних осіб, довідок фіскальної служби або пенсійного фонду про відсутність доходів, довідок про отримання допомоги по безробіттю, відомості щодо перебування на обліку в Державному центрі зайнятості, як особи, що шукає роботу тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Будь-яких належних доказів про відсутність можливості у відповідача сплачувати аліменти на утримання дружини матеріали справи не містять. Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що існують всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов`язань у відповідача перед його дружиною, а саме, дитина, яка не досягла трирічного віку та проживає з нею; відповідач є працездатною людиною, що дає підстави вважати, що він спроможний надавати матеріальну допомогу матері своєї дитини. За таких обставин і за умови недоведеності відповідачем факту неможливості сплачувати аліменти на утримання дружини, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо надання матеріальної допомоги на утримання дружині. Враховуючи наведене, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на корить позивачки кошти на її утримання у заявленому позивачкою розмірі - 1/6 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідно до ч.1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Вимога позивачки про стягнення з відповідача коштів на її утримання у розмірі, не меншому, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для особи працездатного віку, є необґрунтованою, оскільки чинним законодавством визначений мінімальний гарантований розмір аліментів лише щодо дитини, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 вказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Сума витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 700 грн. підтверджується належними та допустимими доказами відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України /а.с.13-16/, тому відповідно до ст. 137 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Частиною п`ятою статті 135 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. В такому випадку обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом із тим, матеріали справи обґрунтованих доводів щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу зі складністю справи не містять, відповідного клопотання відповідачем не подано, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати на правничу допомогу у повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VІ, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позову і позовні вимоги задоволено в повному обсязі, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial