Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

Позивач 06.05.2016 року звернулась до суду з позовом до Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», за яким просила стягнути на її користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 50\~000, 00 гривень. В обґрунтування позову відзначила, що вона працювала в пасажирському вагонному депо Одеса на посаді завідувача вагону-ресторану (далі - ЗВР), офіціанта з 06.09.2009 р. по 11.11.2015р.. Наказом № 226/ОС від 09.03.2016 р. про припинення трудового договору позивачку було звільнено з 31.12.2015 року з посади офіціанта 3-го розряду цеху харчування № 18 за п.4 ст. 40 КзпП України. Підставою для звільнення стала доповідна записка старшого майстра цеху № 18, [PERSON] щодо відсутності позивачки на роботі, а також протокол операційної наради в.о. начальника пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна від 23.02.2016 р. № ПВЧД-3-16/133, та погоджено Протоколом № 278 Профспілкового комітету ЛВЧД-3 пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна від 03.03.2016 р. Проте зазначає, що утиски та поневіряння по відношенню до неї почались давно. Зокрема, [PERSON], обурена неправомірними та аморальними діями керівництва по відношенню до неї, 14.12.2015 року подавала скаргу до керівництва Регіонального відділення «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» щодо зловживання службовим становищем майстра цеху № 18, [PERSON] Регіональним відділенням «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Служба пасажирських перевезень 16.12.2015 року було видало Наказ № Л-10/96 від 16.12.2015 р. про проведення ретельної перевірки фактів, викладених в скарзі. Однак, після перевірки неправомірні дії зі сторони керівництва посилились, у звязку з чим 24.12.2015 року позивачка повторно подавала скаргу до керівництва ПАТ «Укрзалізниця». З відповіді Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 26.01.2016р. № 01-704/Л вбачається, що за її зверненням було створено комісію та проведено перевірку. Крім того, 17.12.2015 року позивачка зверталась до керівника пасажирського вагонного ДЕПО, [PERSON] із заявою про надання відпустки з 01.01.2016 року. Однак, у відділі кадрів підприємства їй повідомили, що вона не має права на відпустку, оскільки заява не співпадає з графіком відпусток. Пізніше зясувалось, що вона неодноразово перебувала в відпустках на протязі 2015 року, але позивачкою не було підписано жодного документу на відпустку. 03.03.2016 року представником [PERSON] було направлено до ПАТ «Укрзалізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» адвокатський запит № 43-03/16, з метою отримання інформації про результати розгляду уповноваженими посадовими особами підприємства заяви про надання відпустки. 22.03.2016 року на адресу представника надійшла відповідь № 1-17/968 від 14.03.2016р. на адвокатський запит № 43-03/16 від 03.03.2016 р. У відповіді зазначено, що результати розгляду скарги [PERSON] та заяви про перенесення відпустки заявницю було повідомлено шляхом направлення рекомендованих листів на адресу місця реєстрації, яка наявна у відділі кадрів депо, про що свідчать фіскальні чеки. Однак, зазначені листи постійно поверталися на адресу депо із поміткою «не обслуговується». У додаток до відповіді на адвокатський запит було додано листа № ЛВ 14/4431 від 30.12.2015 р., в якому повідомляється про відмову в задоволені заяв надання відпустки, а весь час з грудня 2015 року до отримання відповіді на адвокатський запис, заробітна плата позивачці не нараховувалась, її не було включено до графіків чергових рейсів, що порушило її права та законні інтереси, передбачені Конституцією України на працю та отримання заробітної плати. Після перевірок за скаргами позивачки, керівництвом було видано наказ №375/0С від 15.04.2016 року про скасування наказу №226/ОС від 09.03.2016 року та поновлено позивачку на посаді офіціанта 3-го розряду з 31.12.2015 року. Крім того, позивачка жодного разу не отримувала надбавки за розїзний характер роботи, передбачений колективним договором та постановою КМУ від 31.03.1999 року №490. Заробітна плата виплачувалась їй не повному обсязі майже 6 років, починаючи з 2009 року по 2015 рік. За весь час роботи на підприємстві, позивачка жодного разу не отримувала ні скарг, ні будь-яких інших доган на якість своєї роботи, а навпаки її роботою були задоволені як підлеглі, так і пасажири вагону. У звязку з тим, що по відношенню до позивачки почались неправомірні дії, утиски та було ініційовано проведення атестації для навмисного зміщення з посади ЗВР, з боку її безпосереднього керівництва, а саме майстра цеху № 18, [PERSON], позивачка була переведена на нижчу посаду - офіціанта 3-го розряду вагону - ресторану цеху № 18. З 2011 року позивачка змушена працювати на посаді, яка є нижчою її кваліфікаційного рівня, тому відчувала моральні страждання, душевні переживання, погіршення самопочуття, зниження авторитету в очах підлеглих. Позивачка самостійно виховує малолітню дитину, через не виплату та утримання її заробітної плати у неї були складнощі матеріального характеру. Крім того, внаслідок аморальної поведінки керівництва по відношенню до неї вона зазнала душевні страждання, вимушена була неодноразово звертатись до лікарів для лікування головних та серцевих болів, що призводило до грошових витрат. З огляду на вищевикладене, просить відшкодувати завдану їй моральну шкоду, яку оцінила у розмірі 50\~000, 00 грн. Позивачка та представник позивачки [PERSON] (діє на підставі довіреності від 24.06.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали повністю та просили задовольнити у повному обсязі і стягнути на користь позивачки відшкодування моральної шкоди у розмірі 50\~000 грн.. У минулих судових засіданнях представник додатково пояснила, що наказом від 09.03.2016 року позивачку було незаконно звільнено (підстава прогули) за доповідною запискою, проте 15.04.2016 року [PERSON] було поновлено на посаді, оскільки при звільнення не було враховано листок непрацездатності з 11 по 31.12.2015 року. З початку грудня позивачка постійна скаржилась на неправомірні дії майстра цеху №18 [PERSON], яким до неї постійно застосовувалась негативна поведінка. Позивачка 17.12.2015 року зверталась до керівництва із заявою про надання відпустки з 01.01.2016 року, проте відповіді не було аж до 25.03.2016 року. З 01.01.2016 року відпустку позивачці не надали. Дізналась [PERSON] про своє звільнення на початку квітня 2016 року, лише коли прийшла відповідь з Управління державної праці (коли була їх перевірка). Вони почались скаржитись до Управління Державної праці і тоді була проведена перевірка, позивачку поновили на роботі. Було багато скарг щодо неправомірних дій керівництва відносно позивачки, не надавались надбавки, всі ці дії свідчать про завдання моральної шкоди. На питання суду відзначила, що позивачка перебувала на лікарняному з 11.12.2015 року по 31.12.2015 року, 24.12.2015 року телефонним дзвінком повідомила, що знаходиться на лікарняному. На запитання суду позивачка вказала, що лікарняний закрила в кінці грудня 2015 року та надіслала його поштою приблизно 10.01.2016 року. Також повторно надавала лікарняний до керівництва 13.01.2016 після святкових днів разом з довідкою ПФ-ОК-7. Пояснила, що особа приходить на роботу за викликом відповідно до встановленого графіку, позивачку не було повідомлено про виклик до рейсу (їй не дзвонили), тому [PERSON] зявилась на роботі лише 13.01.2016 року. Унаслідок постійного приниження, образ та негативної оцінки з боку керівництва, пониження заробітної плати, порушення трудових прав (незаконне звільнення) позивачка зазнавала душевних страждань, погіршилось її самопочуття (зявились головні та серцеві болі). Вважає, що доказами, які підтверджують порушення відповідачем трудового законодавства, є листок непрацездатності від 15.12.2015 року, факт поновлення позивачки на посаді, неодноразові скарги до віртуальної приймальні. Також, до теперішнього часу позивачці не виплачено кошти за вимушений прогул за період з 09.03.2016 року по 15.04.2016 року, що свідчить про порушення керівництвом вагонного депо трудових прав [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 13.01.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила відмовити. Підтримала пояснення, наданні у письмових запереченнях від 29.06.2016 року (а.с.35-36). Додатково у минулих судових засіданнях відзначила, що дійсно позивачку було звільнено наказом від 09.03.2016 року за прогул без поважних причин за згодою профкому. Проте, у керівництва взагалі не було ніякої інформації щодо місця знаходження позивачки. Після отримання позивачкою наказу про звільнення, вона одразу ж надала лікарняний та її було поновлено на роботі 15.04.2016 року. При цьому, лікарняний був закритий 31.12.2016 року, а фактично здано керівництву у січні 2016 року, більше семи робочих днів позивачка не зявлялась на роботі. [PERSON] після лікарняних не виходила на роботу і по цей час вона не виходить на роботу з невідомих їм причин. Позивачці необхідно проходити відповідні допуски для роботи з продуктами харчування. Який у позивачки був діагноз за лікарняним фактично не відомо. Вони не мають відомостей щодо наявності у позивачки допуску, що перешкоджає їм включити її до графіку роботи. Зазначила, що наказ про звільнення був направлений позивачці поштою 09.03.2016 року, тобто вона мала отримати його приблизно через три дні 12.03.2016 року. Вказала, що якби не зволікання позивачки та надання лікарняного своєчасно, не було б і звільнення. Зазначила, що немає доказів у підтвердження завдання позиваці моральної шкоди, необґрунтовано останньою її розмір, а також доказів щодо завдання позивачці душевних страждань. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. З пояснень сторін та копії трудової книжки [PERSON] серії АХ №508391 (а.с.51-52) судом встановлено, що 30.06.2009 року позивачка була прийнята на роботу до відокремленого структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Одеса - Головна» Одеської залізниці на посаду кухаря в цех №18 із навчанням за професією (наказ №758-ос від 30.06.2009 року). Наказом №918-ос від 13.07.2009 року позивачка з 14.07.2009 року була переведена на посаду офіціанта в цеху №18 із навчанням за професією. Згідно наказу №ЛВЧДК-3-01/918 (розпорядження) про переведення на іншу роботу, підставою переведення зазначено заяву працівника, наказ підписано сторонами, у тому числі позивачкою (а.с.53). Наказом №1661-ос від 22.09.2009 року [PERSON] з 29.09.2009 року переведена завідувачем виробництва в цеху №18 за контрактом №437/2009 по 28.09.2012 рік. Наказом №2437 від 12.12.2011 року позивачка з 12.12.2014 року переведена на посаду офіціанта 3 розряду цеху №18. Зазначене підтверджується наказом № (розпорядження) про переведення на іншу роботу, згідно якого [PERSON] з 12.12.2011 року була переведена з посади завідувач виробництва 7 групи на посаду офіціант 3го розряду цеху харчування, підставою переведення зазначено заяву працівника, наказ підписано начальником депо [PERSON] та [PERSON] (а.с.54). 31.12.2015 року позивачка була звільнена з посади за п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, про що керівництвом філії винесено наказ (розпорядження) №226/0с від 09.03.2016 року про припинення трудового договору (контракту) (а.с.56). Підставою наказу зазначено: доповідну записку старшого майстра дільниці [PERSON] щодо відсутності на роботі [PERSON], протокол оперативної наради при в.о. начальника пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна від 23.02.2016 № ЛВЧД-3-14/634, згода профспілкової організації пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна (витяг з протоколу №278 від 03.03.2016 засідання профспілкового комітету ЛВЧД-3 (вих.. №ЛВЧД-3 ПО -282 від 03.03.2016)), п.4 ст. 40 КЗпП України. Листом від 09.03.2016 року Регіональна філія «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» повідомило позивачці про звільнення та було запропоновано останній зявитись у відділ кадрів депо за отриманням трудової книжки. Згідно копії квитанції даний лист було направлено поштою 09.03.2016 року (а.с.55). Також, з матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що наказом виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станція Одеса-Головна» №375/ОС від 15.04.2016 року (а.с.57) було скасовано наказ №226/ОС від 09.03.2016 року про звільнення [PERSON] з посади офіціанта 3 розряду цеху 18 та поновлено позивачку на посаді з 31.12.2015 року (підстава протокол оперативної наради при в.о. начальника депо від 13.04.2016 року №ЛВЧД-3-16/328). Позивачка з наказом була ознайомлена, про що свідчить її підпис. Листом №ЛВЧД-3-14/1306 від 15.04.2016 року Регіональна філія «Одеська залізниця» повідомило позивачці про необхідність зявлення до відділу кадрів для ознайомлення з наказом та притупленням до роботи (а.с.58). Даний лист 15.04.2016 року було направлено позивачці поштою (найменування поштового відправлення № 650705121091). Звертаючись до суду з відповідним позовом [PERSON] посилалась на незаконне її звільнення, чим позбавлено її заробітку, а вона одинока мати та на її утриманні перебуває малолітній син, несвоєчасне надання відповідей на її запити та відпусток у заявлений нею строк, чим порушено її права та законні інтереси. Щодо обставин ненадання позивачці у січні 2016 року відпустки та за іншими порушеннями, зазначеними у скаргах позивачки (а.с.6-9, 11), суд вбачає, що було проведено відповідні перевірки. Зокрема, згідно наказу Регіональної філії «Одеська залізниця» від 16.12.2015 року було створено комісію та наказано провести перевірку за фактами, викладеними у скарзі [PERSON]В.(зокрема, щодо скорочення посади [PERSON], невідповідності освіти старшого майстра [PERSON] та штатного розкладу, кількості працівників не відповідають штатному розпису; щодо праці у цеху людей без освіти та інших фактів), наказано доповісти про результати перевірки в термін до 21.12.2015 року (а.с.12). Згідно протоколу №ЛВЧД-16/586 оперативної наради при начальнику пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна від 21.12.2015 року (а.с. 13-15), перевіркою було встановлено наступне: «Згідно нормативних документів [PERSON] проходила атестацію за графіком 06.10.2011 року на підставі наказу від 19.07.2011 року №ЛВЧД-3-04/523 «Про проведення переатестації працівників депо» та відповідно до протоколу засідання атестаційної комісії від 29.09.2011 №05 одноголосно вирішено, що [PERSON] має низький та професійний та кваліфікаційний рівні знань для виконання посадових обовязків ЗВР та не відповідає займаній посаді, тому вона працює офіціантом 3-го розряду. Зазначено, що всі викладені скарги [PERSON] не підтвердились». При цьому перевіркою виявлені наступні порушення: графіки складаються без зазначення норми відпрацьованих годин за місяць; відсутня дата ознайомлення працівників на наступний місяць; мають місце випадки не ознайомлення працівників з графіками, а саме за жовтень не ознайомлені [PERSON]В, [PERSON]; відсутні дати затвердження графіків. Мають місце порушення в частині перенесення відпрацьованих годин на наступний квартал року. У протоколі також зазначено, що ЗВР [PERSON] та [PERSON] не ознайомились з графіком за жовтень, що повинні були зробити згідно технологічного процесу цеху харчування. Нарадою було вирішено за порушення вимог п. 4.4 посадової інструкції майстра цеху №18 [PERSON] позбавити 100% премії за грудень 2015 року; за порушення п.2.5 посадової інструкції таксувальника [PERSON] позбавити 100% премії за грудень 2015 року. Згідно листа Регіональної філії «Одеська залізниця» №М-704/Л від 25.01.2016 року (а.с.18-19), відповідно до висновків комісії інформація, викладена у скаргах [PERSON] щодо зловживання службовим становищем з боку керівництва цеху харчування, не знайшла свого підтвердження. З листа Регіональної філії «Одеська залізниця» №ЛВЧД-3-14/4431 (а.с.17) за розглядом заяви позивачки щодо перенесення щорічної відпустки вбачається, що остання була ознайомлена та підписала графік надання щорічних відпусток працівникам на 2016 рік, затверджений начальником пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна, попередньо узгодженого із профспілковою організацією депо, відпустку позивачки заплановано у листопаді 2016 року. При цьому, підстави, передбачені ст.. 80 КЗпП України, на час заяви [PERSON] щодо перенесення відпустки, не наявні. Посилання позивачки щодо перебування її у відпустках на протязі 2015 року, оформлених без її відома, матеріалами справи не підтверджуються, а позивачкою належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин суду не представлено. При цьому, з довідки Головного управління Держпраці в Одеській області №15-01-016/0187 про проведення перевірки додержання законодавства про працю від 02.08.2016 року, вбачається, що з наданих позивачкою документів до Філії стосовно підтвердження статусу одинокої матері, а саме свідоцтва про народження, свідоцтва про розірвання шлюбу, довідки про склад сімї, розрахунку заборгованості по аліментам, виконавчого листа Малиновського районного суду м. Одеси щодо стягнення аліментів, постанови № В-10/775 про відкриття виконавчого провадження та довідки про неотримання аліментів, встановлено, що гр.. [PERSON] не надала до Філії документ, підтверджуючий факт, що батько дійсно не бере участі у вихованні дитини. Таких документів на підтвердження свої пояснень позивачка також до суду не надала. Звертаючись до суду з відповідним позовом [PERSON] просила стягнути на її користь компенсацію за завдану моральну шкоду з підстав, встановлених ст.. 237-1 КЗпП України. Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної коди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Одне з провідних місць в реалізації гарантованих Конституцією України трудових прав громадян займає Кодекс законів про працю України, який у статті 237-1 передбачив відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Так, згаданою статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (правовий висновок ВСУ, викладений постанові від 22.04.2012 року по справі 6-23цс12). З урахуванням вищевикладеного суд вбачає, що позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди та підстави, якими вони обґрунтовані, знайшли своє підтвердження лише частково. Оскільки доводи та надані суду докази у справі свідчать лише про порушення законних прав позивачки, яке полягало в незаконному її звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих звязків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення на роботі. Відповідачем не надано доказів щодо спростування обставин незаконного звільнення позивачки. При цьому усі інші обставини, на які посилалась [PERSON] щодо порушення відповідачем трудового законодавства та завдання їй моральних та душевних страждань, судом не встановлено, а позивачкою не доведено належними та допустимими доказами. У матеріалах справи на підтвердження посилань позивачки також відсутні відповідні докази. При здійсненні правосуддя у цивільних справах по трудовим спорам з відшкодуванням моральної шкоди суд, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи: період з 09.03.2016 року по 15.04.2016 року, на протязі якого позивачка перебувала у незаконному звільненні, та була позбавлена можливості заробляти, характер порушення її прав, необхідність вжиття додаткових зусиль для поновлення на роботі, душевні страждання з приводу позбавлення заробітку та неможливості достатнього забезпечення благополуччя своєї дитини. З огляду на вищевикладене, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1500, 00 грн.. Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, висловлені представником ПАТ «Укрзалізниця» їх не спростовують. Щодо підстав стягнення моральної шкоди у звязку з неправомірнми діями керівництва відповідача та утисків, то суд вважає що позивач не навела належних та достовірних доказів на їх підтвердження, а тому в цій частині позову слід відмовити. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено наступне: якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial