Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувального комбінату» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільнені, середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні та моральної шкоди, спричиненої не проведенням розрахунку при звільненні. В подальшому уточнив позовну заяву та просив стягнути на його користь з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувального комбінату» невиплачену вихідну допомогу при звільнені 3147 грн 60 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26.02.2009 р по 01.11.2009 р 12004 грн 80 коп та моральну шкоду спричинену неправильною виплатою вихідної допомоги 10000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в період з 05.02.1981р. по 25.12. 1981р. та з 19.10.1982р. по 26.02.2009р. працював підземним прохідником та підземним бурильником шпурів на шахту «Орджонікідзе», звільнився із ПАТ «Центрального гірничозбагачувального комбінату» 26.02.2009р. за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. Зазначає, що на шахті «Орджонікідзе» неодноразово проходила реорганізація, а саме в 1999р. була передана в оренду ВАТ «Центральному гірничо - збагачувальному комбінату» в наступному шахта «Орджонікідзе» стала структурним підрозділом ПАТ «Центрального гірничо-збагачувальний комбінат».В липні 2015року він дізнався, що відповідно до [PERSON] угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 р, яка діяла і в 2009р. мав право на одноразову допомогу при звільненні із підприємства на пенсію,яка йому не була виплачена. В судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі,посилаючись на обставини зазначені в позові. Представник Відповідача ПАТ «ЦГЗК», який діє на підставі довіреності наданої підприємством,позов не визнав в повному обсязі, зазначивши, що відповідно до [PERSON] договору на 2007-2008 р одноразова допомога при виході на пенсію виплачується в разі досягнення чоловікам 60літнього віку, жінкам 55 літнього віку. На час звільнення позивачу не виповнилося 60років, тому допомога не виплачена. Вважає,що повинен бути застосований строк позовної давності,так як позивач з вимогою до суду звернувся лише в 2015 році. Просить суд відмовити в позові в повному обсязі. Суд, вислухавши доводи сторін та вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивач 05.02.1981р. був прийнятий на шахту «Орджонікідзе» підземним прохідником, 25.12. 1981р. звільнився, 19.10.1982р. знову був прийнятий на ш. «Орджонікідзе» підземним бурильником шпурів. 26.02.2009р. позивач був звільнений із ПАТ «ЦГЗК» за власним бажанням в звязку із виходом на пенсію. Відповідно до довідок наданих відповідачем №1857 від 16.11.2015р;№1858 від 16.11.2015 заробітна плата позивача за грудень 2008р.становить 4770грн. 09коп.; за січень 2009р. становила 3146грн. 36коп., середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (звільнений 26.02.2009р.) становила 1049грн. 20коп . [PERSON] договором ПАТ «ЦГЗК» на 2007-2008рр. (який був чинний і на час звільнення позивача із підприємства) встановлено в розділі 7 «Соціальні гарантії пенсіонерам комбінату» пунктом 7.6 виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника. З 2 півріччя 2007р. здійснити таку виплату за умови, якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років). [PERSON] Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки вбачається (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» [PERSON] Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених [PERSON] договором, зобов'язується виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 і більше років - тримісячної заробітної плати. Відповідно до листа Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 19.01.2016р. вих. №03\\18 встановлено, що [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється і на ПАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою [PERSON]. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені [PERSON] Угодою гірничо-металургійного комплексу та [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захист) які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно віл стажу. [PERSON] договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами [PERSON] угодою, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства. В даній ситуації суд вважає необхідність застосування до спірних правовідносин умови саме [PERSON] угоди, виконання якої є обов'язком відповідача. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними і забороняється включати їх до договорів. Як встановлено в судовому засіданні позивач працював на підприємстві у відповідача більше 20 років. Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків в даному випадку немає правового значення. [PERSON] угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. [PERSON] договору не можуть суперечити [PERSON] угоді. Згідно довідок наданих відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становить 1049грн. 20коп. при звільненні відповідач у відповідності до вимог [PERSON] угоди гірнично-металіргійного комплексу України на 2007-2008рр. зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат що становить 3147грн. 60коп. (1049грн. 20коп. середньомісячна заробітна плата х трьохмісячну заробітну плату = 3147грн. 60коп.) Підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до позивача відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові о середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади відповідач ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію. Суд вважає, що так як позивачу при звільненні 03.03.2010р., не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом проведено не було, суд приходить до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Як вбачається із позовної зави та уточнення, позивач просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2009р. по 01.11.2009р. в сумі 12004грн. 80коп. Відповідно до довідки наданої відповідачем середньоденна заробітна плата позивача становить 48грн. 80коп., період недоплати за який просить позивач стягнути середній заробіток становить 246дня з 26.02.2009р. по 01.11.2009р., сума середнього заробітку за зазначений період становить 12004грн. 80коп. (48грн. 80 коп. середньоденна заробітна плата х на 246днів= 12004грн. 80коп.). Підлягає частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч.1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення п прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237- 1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237- 1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст.47, 116 КЗпП України . Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 2 000 гривень На думку суду є безпідставними заперечення відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, оскільки позивач в травні 2015р. дізнався про порушене його право невиплату одноразової допомоги при звільненні, як зазначено в позові, а відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право. Окрім того, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ст. 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці», заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до [PERSON] угоди допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім [PERSON] угоди) встановлено додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial