Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просить стягнути суму боргу в розмірі 120 000,00 грн., 1548,49 грн. 3% річних, 20 016,64 грн. інфляційних, 16 550,16 грн. пені та 1 581,16 грн. судового збору. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 13.06.2014 року [PERSON] під розписку отримав від позивача грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн. зі строком повернення до 13.10.2014 року. Однак у визначений в розписці строк грошових коштів не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, судові повістки, направлені на його адресу, повернені відділенням поштового зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання", причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність не направляв (а.с.16-17, 24-25, 26-27). Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів в порядку заочного розгляду справи відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 13 червня 2014 року позивачем [PERSON] передано відповідачу грошові кошти в сумі 120 000,00 грн. із строком повернення до 13 жовтня 2014 року, що підтверджується розпискою, підписаною відповідачем [PERSON] (а.с.6). Згідно частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки відповідач грошові кошти, отримані від позивача йому не повернув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн. підлягають задоволенню, оскільки вони є обґрунтованими та підтверджені належними доказами. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів на встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути з відповідача 20 016,64 грн. інфляційних за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року та 1 548, 49 грн. 3% річних за період з 13.10.2014 року по 18.03.2015 року. Перевіривши виконаний позивачем розрахунок інфляційних та нарахування 3% річних, суд дійшов висновку про задоволення вказаних позивачем позовних вимог. Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як встановлено ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Оскільки сторонами в розписці не був встановлений спосіб забезпечення виконання зобов'язання за прострочення позики, то позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 16 550,1 6 грн. пені є безпідставними і вони в цій частині задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, враховуючи невиконання [PERSON] як позичальником свого обов'язку щодо повернення [PERSON] позичених у нього грошових коштів, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у сумі 120 000,00 грн.,20 016,64 грн. інфляційних та 1 548, 49 грн. 3% річних. Крім того, згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що складаються з судового збору у сумі 1415 грн. 65 коп.

Outcome: partial