Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 16 травня 2006 року між ПриватБанком та [PERSON] укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 45211 грн. 93 коп. строком до 12 травня 2021 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Одеська, 96. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 25 червня 2010 року, що набрало законної сили, звернуто стягнення на житловий будинок і земельну ділянку загальною площею 0,1038 га шляхом продажу ПриватБанком будь-якій особі покупцеві з наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. На письмову вимогу іпотекодержателя відповідач та інші особи не звільнили спірний будинок, у звязку з цим ПриватБанк просив виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у [INFO] (ас. 3-4). У ході судового розгляду ПриватБанк уточнив позовні вимоги, просив передати в управління позивачу спірний житловий будинок на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору. Зобовязати [PERSON] повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки (ас. 56-58). Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 24 червня 2016 року позовні вимоги задоволені частково. Суд вирішив передати в управління публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Одеська, 96, - на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Не погодившись з рішенням суду з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, сторони подали апеляційні скарги. ПриватБанк у поданій ним скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимог про зобовязання [PERSON] повністю звільнити будинок від будь-яких осіб та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відмовляючи у задоволенні цих вимог, суд не врахував положення ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався позивач в обґрунтування вимог і дія якої Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не зупинена. Крім того, висновок суду про неконкретність вимог немає юридичного наслідку, оскільки суд не вирішив клопотання позивача про витребування довідки про склад сімї та реєстрацію осіб за місцезнаходженням предмета іпотеки. Відповідач [PERSON], в інтересах якої на підставі довіреності діє [PERSON], у поданій нею апеляційній скарзі просить скасувати рішення та відмовити в задоволенні вимог про передачу предмету іпотеки в управління іпотекодержателю. В обґрунтування скарги зазначає, що при вирішенні справи суд не врахував наявність судового рішення про відмову у задоволенні вимог ПриватБанку до [PERSON] про виселення та не застосував статтю 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою введені заходи щодо збереження майна, що знаходиться в іпотеці. У судове засідання позивач не направив свого представника, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (ас. 131). За правилами ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Подане представником за довіреністю [PERSON] клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд відхилив, визнавши повідомлені нею причини неявки (неможливість бути присутньою в судовому засіданні) неповажними та ураховуючи, що позивач є юридичною особою. Згідно з частиною третьою ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. [PERSON], яка є представником відповідача, підтримала подану нею апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, просила відхилити скаргу позивача. Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов наступного висновку. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя, суд першої інстанції виходив з того, що є судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і такий спосіб захисту порушеного права передбачений ст. 34 Закону України «Про іпотеку». Висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобовязання вивільнити будинок від будь-яких осіб не підлягає задоволенню з тих підстав, що не є конкретною щодо кола осіб та за своєю суттю є виселенням, яке заборонено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Згідно з частиною першою ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Судом правильно установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2006 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», і [PERSON] уклали кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 45211 грн. 93 коп. строком до 12 травня 2021 року (ас. 6-7). З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за цим кредитним договором сторони у справі того ж дня уклали договір іпотеки нерухомого майна житлового будинку № 96, який розташований за адресою: вулиця Одеська, 96, м. Дружківка Донецької області (ас. 8-10). Унаслідок невиконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором станом на 27 квітня 2010 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 53639 грн. 57 коп. Право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання закріплено у ст. 33 Закону «Про іпотеку». Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 25 червня 2010 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний відповідачу [PERSON] будинок № 96 по вулиці Одеській у м. Дружківка Донецької області шляхом його продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» будь-якій особі покупцеві, з наданням ПриватБанку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу будинку (ас. 11-13). Отже, установлено, що в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки - будинок звернуто стягнення в судовому порядку, рішення суду не виконано. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався ПриватБанк в позовній заяві, після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Проте, ухвалюючи рішення про задоволення вимог про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю на підставі ст. 34 Закону «Про іпотеку», суд не урахував, що договором іпотеки, укладеного між сторонами у даній справі, не передбачена можливість отримати іпотечне майно в управління. На порушення вимог цієї норми права та вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не зазначив з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку; не наведено у позовній заяві та не підтверджено належними і допустимими доказами, що після ухвалення 25 червня 2010 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до 17 червня 2016 року (подання уточненої позовної заяви про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя) ПриватБанк вживав заходи для реалізації предмета іпотеки; що [PERSON] чинить перешкоди в реалізації предмета іпотеки житлового будинку, використовує його для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак кошти на погашення кредитної заборгованості не направляє. Апеляційний суд визнає, що надання позивачу права продажу вказаного предмету іпотеки, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» усіх повноважннь, необхідних для здійснення продажу, достатньо для захисту порушеного права банку як іпотекодержателя. Тим більш, доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення у відповідача спірного житлового будинку на період до його реалізації ПриватБанком ніяким чином не обґрунтована і не доведена. Апеляційний суд відповідно до вимог частини четвертої ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, у попередньому судовому засіданні 23 серпня 2016 року, представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» [PERSON] заявила клопотання про надання додаткових доказів, яке суд задовольнив (ас. 130). Однак докази не надані суду. За таких обставин, виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення вимог про передачу іпотекодержателю в управління іпотечного майна. Доводи апеляційної скарги відповідача про не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на те, що згідно з положеннями даної норми права протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". Що стосується рішення суду про відмову у задоволенні вимог ПриватБанку про зобов'язання відповідача звільнити спірний будинок від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна), то суд зробив цей висновок з додержанням норм матеріального права, оскільки у тому випадку, коли існує рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та розпочато процедуру його примусового виконання застосовується порядок звільнення мешканцями житлового будинку чи житлового приміщення, що передане в іпотеку та щодо якого здійснюється процедура звернення стягнення, передбачений ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України. Крім того, позивачем не надано доказів, що спірну квартиру займають будь-які сторонні особи та там знаходиться їх майно, та не наведено передбачених законом підстав для покладання на [PERSON] зобовязання вивільнення спірної квартири від цих осіб та їх майна. Такого способу захисту прав позивача не передбачають ні договір іпотеки, укладений 16 травня 2006 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і [PERSON]; ні частина перша ст. 34 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався позивач в обґрунтування вимог і яка, на його думку, не була застосована судом при вирішенні вимог про зобов'язання відповідача звільнити спірний будинок від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна). Колегія суддів також не погоджується з доводами скарги про не вирішення клопотання позивача про витребування довідки про склад сімї та реєстрацію осіб за місцезнаходженням предмета іпотеки, які спростовуються письмовими доказами (ас. 48, 54). З урахуванням викладеного, апеляційний суд, установивши, що рішення в частині задоволення вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про передачу в управління іпотекодержателя предмету іпотеки житлового будинку № 96, розташованого по вулиці Одеській у м. Дружківка Донецької області, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, скасовує зазначене рішення та відмовляє в задоволенні цих вимог. Рішення в частині відмови у задоволенні вимог про зобов'язання відповідача звільнити спірний будинок від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) колегія суддів на підставі ст. 308 ЦПК України залишає без змін як ухвалене судом з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Outcome: partial