Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Головне управління ДМС України у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судове засідання позивачі не з'явилися, [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений через періодичне видання газети «Вісті Придніпров'я», оскільки місце мешкання його не відоме. На підставі ч.9 ст.74 ЦПК України після опублікування оголошення в пресі відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Третя особа - Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області до суду не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки не сповістили. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Судом встановлено, що на підставі ордеру на жиле приміщення, виданого виконкомом Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу її батьком була виділена квартира [ADDRESS]. Склад родини визначений у кількості 4 членів родини та складається з основного квартиронаймача і членів сім'ї. У зв'язку зі смертю батька позивачки, особистий рахунок переписаний, внаслідок чого основним квартиронаймачем визнаний її брат - [PERSON], [INFO]. На теперішній час квартира [ADDRESS] не значиться приватизованою та має статус квартири, що перебуває у загальнодержавному житловому фонді. З виписки фінансово-особистого рахунку від 11 листопада 2013 року на житловій площі квартири [ADDRESS] на теперішній час зареєстрований основний квартиронаймач [PERSON] та син позивачки [PERSON], [INFO]. На протязі тривалого часу, а саме з 1992 року [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі без поважних причин, позивачка з ним не підтримує ніяких стосунків, та їй не відоме місце його мешкання. Жодних перешкод та дій до порушення права користування відповідачем вищевказаною квартирою не чинилося, він за власною волею перестав проживати у квартирі [ADDRESS] Згідно акту від 13 листопада 2013 року , який складений сусідами, та довідки КП « ЖЕО № 31» м. Кривого Рогу, [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 1992 року ( а.с.4-5). [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації понад 6 місяців без поважних причин. Вирішуючи даний спір, суд керується ст.ст. 71, 72 ЖК України, згідно яким особа може бути визнана такою, що втратила право на житлове приміщення в судовому порядку у разі її відсутності понад шість місяці без поважної причини. Вирішуючи даний спір, суд керується ст.ст. 71, 72 ЖК України, згідно яким особа може бути визнана такою, що втратила право на житлове приміщення в судовому порядку у разі її відсутності понад шість місяці без поважної причини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 від 12.04.1985г. (із змінами від 10.03.1989г., 25.12.1992г.) «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім'ї, що втратили право на житлове приміщення (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлених термінів. У разі їх поважності, зокрема, неприязних взаємостосунків з іншими членами сім'ї і т.д., суд може продовжити пропущений термін. Виходячи з положень ст. 71 ЖК України та роз'яснень, що містяться в пп. 10 і 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Вивчивши матеріали справи і надані суду докази, суд вважає, що відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації з 1992 року, враховуючи наведене, тому позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими і законними та такими, що підлягають задоволенню . Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] , в частині зобов'язання третьої особи зняти з реєстрації відповідача суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права»(право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Із вказаної норми випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 107,116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). А тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial