Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

У вересні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 27 січня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2135.03 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 19 вересня 2013 року має заборгованість в сумі 28772.14 грн., яка складається з: заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 7751.57 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 366.17 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 18808.11 грн., а також штрафів відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500.00 грн. - фіксована частина та 1346.29 грн. - процентна складова, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 4 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи; апелянт вважає, що укладаючи кредитний договір, відповідачка своїм підписом надала згоду на те, що заява разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами надання кредиту фізичним особам, Тарифами складає між позичальником та банком кредитний договір і таким чином сторони у письмовій формі досягли згоди про збільшення строку позовної давності до 5 років; судом не враховано, що 18 серпня 2011 року відповідачем внесено на погашення заборгованості за кредитним договором 250.59 грн., тому строк позовної давності не пропущений. У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення законним і обгрунтованим. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущений строк позовної давності. Проте з такими висновками суду погодитись неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи за умовами договору споживчого кредиту від 27 січня 2007 року банк надав позичальнику строковий кредит на строк з 27 січня 2007 року по 27 січня 2008 року. 30 вересня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за договором споживчого кредиту. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як вбачається з доданого позивачем розрахунку заборгованості на погашення заборгованості було зараховано 250 грн. 59 коп. 18 серпня 2011 року, що свідчить про перебіг позовної давності. Як пояснила у судовому засіданні відповідачка ці гроші і інші суми на погашення кредиту були перераховані позивачем з її рахунку, на який зараховувалась допомога на дитину і такі дії ПАТ КБ «ПриватБанк» нею не оскаржені. За таких обставин висновок суду першої інстанції про пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності є помилковим. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Проте, відповідачка, посилаючись на те, що вона не підписувала кредитний договір, не отримувала грошей та не вносила грошові кошти на погашення кредиту, не надала цим обставинам належних та допустимих доказів, в той час як позивачем на доведеність позовних вимог надані такі докази, які містяться на а.с. 5 (анкета позичальника), 6-9 (Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), 10 (ксерокопія паспорту [PERSON]), 30 (анкета позичальника), 31 (рахунок-фактура від 27 січня 2007 року) і відповідачкою вони не спростовані. Як пояснила відповідачка у судовому засіданні апеляційного суду клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи нею не заявлялось, оскільки вона вважала це недоцільним. Враховуючи наявність заборгованості по кредитному договору станом на 19 вересня 2013 року і відсутність підстав вважати її недоведеною, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про її стягнення підлягають частковому задоволенню. Виходячи з того, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України) з відповідачки підлягає стягненню пеня за один рік в розмірі 4 444 грн. 46 коп. Інша сума заборгованості підлягає стягненню в сумі, визначеній ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в сумі 14 408 грн. 49 коп., з яких: 7751.57 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 366.17 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4 444.46 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 1346.29 грн. - штраф (процентна складова) та судовий збір в сумі 243.60 грн. відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial