Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні належним йому нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS], та зобов'язати відповідачку виселитись із зазначеної квартири, обгрунтовуючи вимоги тим, що він є власником вказаної квартири, з відповідачкою сумісно проживали та мають неповнолітню дитину, на даний час відповідачка створює нестерпні умови для проживання у квартирі та не бажає добровільно виселятись у квартиру за місцем своєї реєстрації, що була подарована їй позивачем. Посилаючись на вимоги ст.116 ЖК України, ст.ст.319, 321, 391 ЦК України, позивач просить вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на неможливість сумісного проживання, не заперечував проти заочного розгляду справи через неявку відповідачки, повідомивши суд, що відповідачка вселилась у квартиру за його пропозицією, оскільки мають спільну дитину, однак в подальшому він переоформив на неї трикімнатну квартиру, де відповідачка зареєстрована разом з дитиною та має виселитись до цього житла. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталась. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідачки, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач у справі є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 12.11.2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради (а.с.11). Відповідачка у справі проживала разом з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], що встановлено Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 26.03.2013 року (а.с.20), за яким з позивача як батька дитини стягнуто аліменти на утримання дочки. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідачка вселилась до житлового приміщення позивача за його пропозицією, про що заявлено ним у судовому засіданні. Отже, зазначена обставина визнана позивачем у судовому засіданні та згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Відповідачка неодноразово створювала перешкоди позивачеві у користуванні його власністю, не впускала до квартири, не повертала ключі від вхідних дверей, з приводу чого позивач звертався до органів внутрішніх справ та її було притягнуто до адміністративної відповідальності Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 19.02.2013 року (а.с.23, 24, 25). Згідно частини 4 статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачки не перешкоджати позивачеві у праві власності законні, обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.319, 321, 391 ЦК України, і підлягають задоволенню, оскільки вказана квартира належить позивачеві на праві власності на законних підставах і він може вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності. Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідачки виселитись із зазначеної квартири з посиланням на ст.116 ЖК України, суд вважає такі вимоги безпідставними, оскільки відповідачка разом з їх спільною дитиною вселилась до квартири за пропозицією позивача, факт руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, а також неможливість позивача сумісно проживати в одній квартирі, позивачем не доведено, наявність у відповідачки іншого нерухомого майна суттєвого значення для вирішення спору по суті не має. Крім того, суд звертає увагу позивача, що ним заявлено вимоги про зобов'язання відповідачки виселитись із квартири, а зазначена норма закону передбачає примусове виселення без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Передбачені ч.2 ст.405 ЦК України умови втрати відповідачкою права користування житлом, а саме: коли член сім'ї власника житла відсутній без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, - відсутні. З іншими вимогами позивач не звертався. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачки виселитись задоволенню не підлягають, оскільки вона як колишній член сім'ї власника, не втратила право користування житлом, в яке була вселена власником разом з їх сумісною дитиною у добровільному порядку, в іншій частині вимоги законні й обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: partial