Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

В травні 2015року [PERSON] звернувся з даним позовом до [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим №2614, з моменту його вчинення. Вимоги заявленого позову позивач обґрунтовував тим, що 03.02.2007року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, від якого у них [INFO] народився син [PERSON]. Позивач вказував, що вихованням сина фактично з самого народження займався він, оскільки відповідач, як мати, не проявляла до дитини належного материнського піклування. Позивач зазначав, що 17.10.2014року між ним та [PERSON] було укладено договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим №2614. Як вказує позивач, підписуючи вказаний договір, він перебував у вкрай знервованому емоційному стані, тому фактично не читав умови договору. В подальшому позивачем було встановлено, що умови оспорюваного ним договору не тільки суперечать нормам чинного законодавства України, а і суттєво обмежують його права, як батька щодо виховання дитини, а також суперечать правам та інтересам дитини. Позивач вважає, що оспорюваний ним договір від 17.10.2014року було укладено ним проти своєї справжньої волі внаслідок застосування до нього з боку відповідача психічного тиску, у зв'язку з чим волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Також позивач вказує, що переважна більшість умов укладеного договору від 17.10.2014року суперечить нормам чинного законодавства, в тому числі, вимогам Сімейного кодексу України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991року, Закону України ''Про охорону дитинства'', а також обмежує його права, як батька, в рівності щодо виховання дитини, і не захищає права та інтереси дитини. За даних обставин на підставі приписів частин 1,3,5,6 статті 203, частин 1,3 статті 215, частини 1 статті 231 позивач просив визнати недійсним договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим №2614, з моменту його вчинення. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 13.01.2016 року вимоги заявленого позову було задоволено частково. Судом визнано недійсним ''другий" пункт 3 (щодо сплати аліментів) та виключено з пункту 7 слова ''а також дозвіл на постійне місце проживання за кордоном" в договорі про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим № 2614. В апеляційній скарзі [PERSON] просить змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим номером №2614, в цілому з моменту його вчинення. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні вимог заявленого позову є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. [PERSON] вказує, що їх з відповідачем малолітню дитину утримує він особисто. При цьому [PERSON] зазначає, що оспорюваний ним договір від 17.10.2014року було укладено ним проти своєї справжньої волі внаслідок застосування до нього з боку відповідача психічного тиску, у зв'язку з чим волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. [PERSON] вказує, що пункти та умови укладеного договору від 17.10.2014року, які суд першої інстанції не визнав недійсними, суперечать нормам чинного законодавства, в тому числі, вимогам Сімейного кодексу України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991року, Закону України ''Про охорону дитинства'', а також обмежують його права, як батька, в рівності щодо виховання дитини, і не захищають права та інтереси дитини. За даних обставин на підставі приписів частин 1,3,5,6 статті 203, частин 1,3 статті 215, частини 1 статті 231 [PERSON] вважає, що необхідно визнати недійсним договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим №2614, в цілому з моменту його вчинення. В судове засідання апеляційного суду [PERSON], представник служби у справах дітей Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В., належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.190,191,192,206,207,208), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині задоволення позовних вимог [PERSON], виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: ''Визнати недійсними другий пункт 3 (щодо сплати аліментів), пункт 7 договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17 жовтня 2014року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Людмилою Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2614''. Також апеляційний суд вважає за необхідне рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2016року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним пункту 8 договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17жовтня 2014року, задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у вказаній частині. Визнати недійсним пункт 8 договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17жовтня 2014року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Людмилою Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2614. В іншій частині рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2016року необхідно залишити без змін. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що [PERSON] та [PERSON] від зареєстрованого шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] народження (а.с.16). Як вбачається з рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17.02.2015року (а.с.25), шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 03.02.2007року у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 112, - розірвано. 17.10.2014року між сторонами було укладено договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 2614 (а.с.17-18). Згідно вказаного укладеного між сторонами договору, ''[PERSON] та [PERSON], являючись батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO] народження, розуміючи значення своїх дій, діючи добровільно, без будь-якого примусу, уклали цей договір про наступне: 1.Між нами, [PERSON] та [PERSON], 03лютого 2007року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м.Києва 03.02.2007року, актовий запис №112. За час шлюбу у нас народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві 20 лютого 2010року, актовий запис 549, який на даний час проживає разом з батьками. 2.Сторони домовились, що син [PERSON], [INFO], до досягнення ним 6-го віку буде проживати разом з батьком. Після досягнення сином [PERSON] 6-го віку, сторони домовилися, що він буде проживати разом з матір'ю. 3.Сторони домовились, що під час проживання сина [PERSON] разом з батьком, мати [PERSON] має право бачитися з сином без обмежень, а також на термін літніх канікулів, тобто, з першого червня по перше серпня кожного року син [PERSON] буде проживати разом з мамою. 3.Нами було досягнуто згоди, що буде сплачувати на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 (одна тисяча гривень) 00 копійок щомісячно до досягнення нею повноліття, а також до отримання дитиною диплому про середньо-спеціальну або вищу освіту готівкою, про що мама видає письмове підтвердження розпискою про отримання грошових коштів. 4.Я, мама [PERSON], зобов'язуюсь всі одержані аліменти використовувати за цільовим призначенням, тобто виключно на утримання сина. 5.Я, мама [PERSON], зобов'язуюсь не чинити перешкод спілкуватися батькові з дитиною без обмежень. 6.Я, батько [PERSON], зобов'язуюсь не чинити перешкод спілкуватися мамі з дитиною без обмежень. 7.Я, батько [PERSON], зобов'язуюсь надавати заяви про згоду на тимчасовий виїзд за кордон у супроводі мами на її прохання, а також у супроводі третіх осіб, якщо батьки будуть вважати це доцільним, а також дозвіл на постійне місце проживання за кордоном. 8.Я, мама [PERSON], зобов'язуюсь надавати заяви про згоду на тимчасовий виїзд за кордон у супроводі батька на його прохання, а також у супроводі третіх осіб, якщо батьки будуть вважати це доцільним. 9.Ми, батьки, домовилися, що після досягнення 6-го віку сином [PERSON] та проживання його з мамою батько може бачитися з сином у будь-який час за попереднім погодженням з матір'ю без обмежень, за умови бажання дитини та з урахуванням її графіку навчання. Якщо дитина перебуває за кордоном більше року, за попереднім погодженням з матір'ю, за умови бажання дитини та з урахуванням її графіку навчання, батько може приїхати до місця проживання дитини та проводити з нею час, або забрати її у відпустку. 10.Ми,[PERSON] та [PERSON], стверджуємо, що цей договір не має характеру мнимої або удаваної угоди, не приховує іншої угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. 11.Усі інші питання, що не врегульовані цим договором, можуть бути вирішені згідно чинного законодавства України або в судовому порядку. 12.Зміст ст.ст. 181-182, 626, 628, 629, 638, 639, 640, 654 та ст.190, 196, 199 Сімейного кодексу України сторонам нотаріусом роз'яснено. 13.Цей договір набуває чинності з дня його нотаріального посвідчення. 14.Всі витрати за складання та посвідчення цього договору, в тому числі держмито у розмірі 1%, сторони сплачують порівну. 15.Цей договір складено в трьох примірниках, по одному сторонам договору, а третій залишається в справах нотаріуса. Кожен з договорів має однакову юридичну силу ''. Приписами частин 1,2,3 статті 157 Сімейного кодексу України регламентовано, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 12 Закону України ''Про охорону дитинства'' визначає права, обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Відповідно до частини 1 вказаної статті, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.Частина 6 вказаної статті зазначає, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Приймаючи до уваги фактичні обставини справи та норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно не визнав недійсними пункти 7,8 укладеного 17.10.2014року між сторонами договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини. Положення вказаних пунктів договору не узгоджуються з приписами статті 157 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України ''Про охорону дитинства'', ч.2 статті 4 Закону України ''Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України'', яка регламентує порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон. За даних обставин, на підставі статей 203, 215 ЦК України, статті 157 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України ''Про охорону дитинства'' апеляційний суд вважає за необхідне рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 13.01.2016року змінити в частині задоволення позовних вимог [PERSON], виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: ''Визнати недійсними другий пункт 3 (щодо сплати аліментів), пункт 7 договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17 жовтня 2014року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Людмилою Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2614''. Також апеляційний суд вважає за необхідне рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 13.01.2016року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним пункту 8 договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17жовтня 2014року, задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у вказаній частині. Визнати недійсним пункт 8 договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17жовтня 2014року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Людмилою Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за №2614. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні іншої частини вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції у вказаній частині не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. [PERSON] в апеляційній скарзі стверджує, що договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року було укладено ним проти своєї справжньої волі внаслідок застосування до нього з боку відповідача [PERSON] психічного тиску, у зв'язку з чим волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. За даних обставин [PERSON] стверджує, що оспорюваний ним договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року має бути визнаний недійсним в цілому з моменту його вчинення, оскільки його було укладено всупереч вимогам статей 203, 215, ч.1 статті 231 ЦК України. Доводи апеляційної скарги відносно того, що оспорюваний [PERSON] договір про сплату аліментів з умовами виховання дитини від 17.10.2014року було укладено [PERSON] проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього з боку відповідача психічного тиску, у зв'язку з чим волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Відповідно до приписів ч.1 статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Виходячи з правового аналізу вказаної норми права, а також приписів п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009року №9 ''Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними'', обставини вчинення особою правочину проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, мають бути доведеними. Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не представлено суду належних та допустимих доказів в розумінні статей 58, 59 ЦПК України щодо вчинення ним правочину під впливом психічного тиску з боку відповідача. Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання в судовому засіданні суду свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили наявність психічного тиску на [PERSON] з боку відповідача, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з наступних підстав. Відповідно до положень статті 63 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів, при цьому згідно ч.2, ч.3, ч.4 статті 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, відобразивши результати оцінки доказів в рішенні, з наведенням мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті. Також необхідно зазначити, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку відносно того, що пункти: 2, перший 3, 4, 5, 6, 9 оспорюваного позивачем договору відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимог заявленого позову в частині визнання недійсними пунктів: 2, першого 3, 4, 5, 6, 9 укладеного 17.10.2014року між сторонами договору про сплату аліментів з умовами виховання дитини, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №2614 (а.с.17-18).

Outcome: partial