Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з подальшим уточненням позовних вимог, в якому остаточно просив визнати за ним право власності на 1\\4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудамита 1\\4 частину земельної діялнки для будівництва та обслуговування житлового будинку , загальною площею 0,1000 га , які розташовані в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обгрунтування позову посилався на те, що після смерті його матері відкрилася спадщина, яка складається з житлвоого будинкута земеольної ділянки, яка належала їй на праві власності за Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК№798129 за вказаною адресою, загальною пдощею 0,1000 га.На час відкриття спадщини він був інвалідом 3-ї групи, отже має обов`язкову частку на спадщину , яка дорівнює 1\\4 частку усього спадкового майна, а іншим спадкоємцем за заповітом є його брат- відповідач по справі.У встановлений законом строк він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте 06.02.2018 року отримав постанову про відмову у видачі свідотства про право на спадщину , оскільки у нього відсутні оригінали праввстановлювальних документів. Ці ориганали знаходяться у відповідача , проте він відмовляється надати їх нотаріусу. Оскільки він фактично прийняв спадщину , але не може оформити свої права, а іншим чином спір вирішити неможливо, просив про задоволення позову. У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] у віці 83 роки померла їх мати [PERSON] , після смерті матері відкрилась спадщина на належне її майно, в тому чисмлі житловий будинок та земельна ділянка, що знаходиться по [ADDRESS] . Ще за життя мати склала заповіт від 13 жовтня 2012 року, за яким все належне її на день смерті майно вона заповіла сину [PERSON] . У встановленому порядку та строки він звернувся із заявою до Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Шаталюк В.М. із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була заведена спадкова справа № 5/2015. За життя мати хворіла, потребувала допомоги, проте відповідач їй її ніколи не надавав і взагалі з серпня 2004 року з нею не спілкувася та не цікавився її життям та здоров`ям. Визначальним є те, що у спадкодавиці та [PERSON] були вкрай неприязнені стосунки , зумовлені аморальною поведінкою [PERSON] , по відношенню до матері. Наведене підтверджується численним зверненнями [PERSON] , до суду з позовами до відповідача, дне вона в позовних заявах викладала власне бачення поведінки та дій відповідача, зазанвачаючи про те, що останній порушує її прав та завдає шкоди. 23 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] подав відзив на позо [PERSON] ,, в якому просив відмовити у задволенні позову у повному обсязі за необгрунтованістю. Зазначив, що відсутність оригіналу правовстановлюючого документу не може бути підставою для відмови у видічі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може самостійно витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій.. Також звернули увагу суду на те, що за даними публічної кадастрової карти України відомості про земельну ділянку з таким кадастровим номером відсутні.З огляду на вищевикладене, вважає, що є всі законні підстави для зменшення обов`язкової частки у спадщині відповідача після покійної їх матері з 1\\4 частини до 1\\10 частки. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив його задовольнити, а у заодволенні зустрічного позову просив відмовити. Звазаначив, що він не має можливості оформити спадщину у нотаріуса, так як у нього відсутні правовстановлювальні документи на спадкове майно, адже відпоавідач через неприязнені стосунки їх йому ніколи не надасть. Щодо зустрічного позову зазгначив, що діцйсно не спілкувася з матір`ю протягом багатьох років, але сумлінно виконував свої обовязки щодо сплати аліментів на її користь, а сплікуватися та отримувати від нього допмогу відмвлялася сама мати, хоч жодних протипрваних, образливих чи аморальних дій відносно неї він ніколи не вчиняв, а все це є наклепом з боку брата на нього. Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні просили у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задвольнити в повному обсязі. Щодо зустрічного позову звернули увагу суду на те, що між спадкодавцем існували тривалі неприязнені стосунки, що підтверджується матеріалами справи, при чому сама спадкодавиця була впевнена у плохому до неї відношенні з боку сина, що є безумовною підставою для зменшення його обов`язкової частки .Щодо первісного позову то звернули увагу суду на те, що у позивача не існує обєктивних перешкод у формленні своїх спадкових справ у нотаріуса, а є лише його небажання займатися цією процедурою У справі також немає підтвердження того, що спадкове майно у вигляді земельної ділянки за вказаною адресою існує юридично, адже цій ділянці не присвоєно кадастрового номеру, її не існує у кадастрових реєстрах, отже не можна за рішенням суду визнавати право власності на цю ділянку. Щодо житлового будинку , то не визначена частка спадкодавиці у ньому, адже існує рішення суду про визнання права власності за [PERSON] , на певні споруди за цією адресою. Ухвалою суду від 25.06.2018 року про забезпечення доказів витребувано у Третьої миколаївської держнотконтори копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 03.10.2018 року про забезпечення доказів витребувано у ПН ММНО Харгрівз В. М. та у Державного нотаріального архіву завірену належним чином копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Суд, заслухавши думку сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали архівних справ, вважає, що позови підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] в м. Миколаєві померла [PERSON] , яка була матір`ю позивача та відповідача по справі. По день смерті матері [PERSON] був зареєстрований разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] . 13 жовтня 2012 року [PERSON] склала заповіт, відповідно якого на випадок своєї смерті розпорядилася усім належним їй майном, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, а також всіма іншими майновими правами на користь [PERSON] Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шаталюк В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 770. З першого та останнього абзаців спірного заповіту слідує, що він складений заповідачем яка розуміла значення своїх дій, добровільно і без будь-якого примусу. При цьому, особу і дієздатність [PERSON] були перевірені нотаріусом. Як свідчать матеріали спадкової справи за отриманням спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Шаталюк В.М. з заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] - 10 червня 2015 року та [PERSON] - 30 червня 2015 року. [PERSON] є інвалідом 3-ї групи, отже відповідно до положеньч.1 ст.1241 ЦК України має правол на обовзков частку на спадщину незалежно від змісту заповіту, яка складає половину частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом , а отже 1\\4 частку від усьго спадкового майна. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.02.2010 року серії ЯК №798129 , [PERSON] на підставі рішення Миколаївської міської ради від 22 січня 2010 року № 43/27 належала направі власності земельна ділянка, площею 0,1000 га , яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку , господарських будівель та споруд, зареєстровано в Книзі записів реєстрації лдержавних актів за № 011050000226. В аткі містить ся план меж земельної ділянки та кадастровий номер земельної дівлянки 4810137200:15:007:0009. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак Постановою державний нотаріус Третьої миколаївської державної нотаріальної контори миколаївськоїобласті від 06 лютого 2018 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку у звязку з відсутністю оригіналу документів, що підтверджують право власності на майно померлої . 21 лютого 2018 року позивач звернувся до [PERSON] , з проханням надати оригінал Державного акту нотаріусус та добровільно оформити спадкові прав після смерті матері, проте відповідід на його заяву відповідачем не надано. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1377/85 від 21.09.1985 [PERSON] належало на праві приватної власності житловий будинок, площею 51,9 кв.м., з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується матеріалами архівної справи БТІ. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак Постановою державний нотаріус Третьої миколаївської державної нотаріальної контори миколаївськоїобласті від 06 лютого 2018 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку у звязку з відсутністю оригіналу документів, що підтверджують право власності на майно померлої . Предметом судового розгляду у цій справі є визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно. Відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця , той з подружжя, який його пережив , та батьки. Сторони є рідними синами , отже є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , при чому [PERSON] - за заповітом, а [PERSON] за законом з правом обов`язкової частки. Інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] виявлено не було. Обидва сини прийняиа спадщину шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини у строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Ч. 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Згідно зі ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Враховуючи те, що позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може, адже відповідач за первісним позовом і не заперечує, що немає наміру надавати оригінали документів пощзивачеві , а можливо вони і втрачені, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню . При цьому суд не може взяти до уваги заперечення відповідача , оскільки на позивача не може бути покладено тягар наслідків за невиконання певними особами, від яких залежить реалізація прав громадянина, який до цих осіб звернувся, своїх обов`язків (як-то невнесення земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер, до публічної кадастрової карти Україїни, чи ненадіслання приватним чи державним нотаріусом запитів , право на що надано Порядком вчиненя нотаріальних дій ). Що стосується вимог зустрічного позову, то суд зазначає наступне. Рішенням від 16 серпня 2004 р. Центрального районного суду м. Миколаєва , залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22.12.2004 року та ухвалою суду касаційної інстанції від 25.07.2007 року у справі за позовом [PERSON] , до [PERSON] та його дружини [PERSON] про виселення задволено позовні вимоги та виселено відповдачів з домоволодіння [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Як вбачається з вказаноих судових рішень та позовної заяви [PERSON] про виселення, домоволодіння по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтваа про право на спадкування за заповітом від 21 вересня 1985 року. З грудня 2003 року до будинку вселився без дозволу власника самовправно старший син позивачки [PERSON] і з квітня 2004 року між [PERSON] та її сином з дружиною систематично виникають сварки та бійки на грунті особистих непариязнених стосунків, що складалися відносно порядку користування житловою площею, оплати комунальних послуг, псування майна . Рішенням від 01 листолпада 2006 року апеляційного суду миколаївської області стягнуто з [PERSON] на корсить [PERSON] аліменти на утримання матері у розмірі 100 грн щомісячно. Ухвалою суду від 21.08.2014 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] залишено без розгляду. Рішенням від 27 листопада 2014 р. Центрального районного суду м. Миколаєва відмовлено за необгрунтованістю у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Комунар-4" про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення грошової компенсації. Як вбачається з вказаного рішення , в жовтні 2014 р. позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS] недійсним та стягнення на її користь вартості 1\\4 частки вартості квартири в розмірі 30 000 грн. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що на початку березня 2013 року дізналася, що [PERSON] , який є її сином, ще в 2003 році продана належна їй на праві власності вказана квартира за 120 000 грн., а кошти від продажу витратив на власні потреби. Рішенням від 18 травня 2016 року Центрального районного суду міста Миколаєва відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, відшкодування моральної шкоди. Рішенням від 03 жовтня 2016 року Центрального районного суду м. Миколаєва у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання матері та усунення від права на спадкування після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , - відмовлено Як вбачається з вказного рішення суду, судом встановлено, що [PERSON] зверталася до органів прокуратури та суду з заявами про протиправність вселення до її будинку відповідача з дружиною в 2004-2005 р. та про їх виселення, завдання їй матеріальної шкоди. В 2005-2006 роках [PERSON] , зверталася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про стягнення аліментів , та рішенням суду на її користь з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання матері по 100 грн. щомісячно. Як підтверджується матеріалами справи, протягом 2007-2008 років , відповідач сплачував на користь [PERSON] аліменти щомісячно у розмірі по 100 грн. При цьому розмір його пенсії по інвалідності становив 466 грн. 93 коп. Як пояснили допитані в якості свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] померла [PERSON] , дійсно більше 10 років до смерті не спілкувалася зі своїм сином [PERSON] та була ображена на нього за його вчинки та неувагу до неї. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Отже,Цивільним кодексом Українивизначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині, де право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак, застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця. Положенням частини першої статті 1241 дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 11.02.2014 р. N 1-рп/2014, згідно з яким в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Як встановлено судом та визнавалося всіма учасниками справи, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у встановленому законом порядку визнаний особою з інвалідністю третьої групи. Оскільки він є особою з інвалідністю 3 групи, в силу норм ст. 1241 ЦК України він після померлої [PERSON] спадкує незалежно від заповіту половину частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом , що становить 1\\4 частку від усього спадкового майна. Спірні правовідносини регулюються ст.1241 ЦК України, за приписами якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Тлумачення абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України свідчить, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення. Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України. Отже, за змістом даної норми суд мав насамперед врахувати, що особами, які мають право на обов`язкову частку, є певне коло специфічних суб`єктів, як в силу віку чи стану здоров`я є непрацездатними. Тому позивач повинен беззаперечно довести, що ці особи з урахуванням їх матеріального стану, стану здоров`я та віку могли надати допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, але навмисно ухилялись від надання такої допомоги. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, а також свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем доведено наявність передбачених ст.1241 ЦК України підстав для зменшення розміру обов`язкової частки відповідача у спадщині. Зокрема, матерілами справи підтверджується, що частково не заперечував і сам відповідач за зустрічним позовом, наявність поганих відносин (прояв неповаги один до одного, відсутність спілкування, образи, наявність певних самовправних дій у минулому з боку [PERSON] , до матері) між померлою [PERSON] та її сином відповідачем у справі, при цьому безпосередньо сама спадкодавиця була впевнена у поганому відношенні до неї з боку сина. Таке, в тому числі підтверджується і численними зверненнями спадкодавиці до суду та інших державних органів. За такого, суд вважає за справедливе та підставне частково задовольнити вимоги зустрічного позову та зменшити розмір обовязкової частки [PERSON] з 1\\4 до 1\\6 частки, враховуючи також додатково, що [PERSON] був інвалідом , проживав за іншою адресою, отже не міг повноцінно надавати допомогу матері, з урахуванням також і неприязнених стосунків з братом, який постійно проживав з матір`ю, а більшість звернень [PERSON] щодо неправоімрних дій старшого сина всеж таки не знаходила своїх підтверджень Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають розподіленню пропорційно до розміру та обсягу задоволених позовних вимог.

Outcome: partial