Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачів з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13.09.2006 року [PERSON], керуючи автомобілем Газ 330202, реєстраційний номер [NUMBER], який належить відповідачу, рухаючись по вул. Веселій у м. Донецьку, порушив вимоги п. 10.1 ПДР та здійснив зіткнення з автомобілем «Тойота Лендкрузер», який належить позивачу, та під його керуванням. Внаслідок зіткнення позивачу було завдано матеріальну шкоду у розмірі 125785,64 грн., моральну шкоду, яку він оцінив у сумі 29000 грн. 27 грудня 2013 року позивач уточнив свої позовні вимоги в частині сум відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зменшивши відповідно відшкодування матеріальної шкоди до 109125,51 грн., моральної - до 3000,00 грн. Просив стягнути ці суми та судові витрати на його користь. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 27 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю Завод «Ремкомунелектротранс», [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - задоволено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Завод «Ремкомунелектротранс» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у сумі 109125,51 грн., моральну шкоду у сумі 3000,00 грн. та судові витрати у сумі 12332,56 грн. З вказаним рішенням суду не погодилось товариства з обмеженою відповідальністю Завод «Ремкомунелектротранс» та подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 59, 88, 168, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 1192 ЦК України. Також, апелянт зазначає, що суд неправомірно стягнув з відповідача повну вартість автомобіля до ДТП, оскільки автомобіль не був визнаний фізично знищеним. Також, оскільки позивач продав свій автомобіль, однак відсутні належні докази того, яку суму грошей він отримав внаслідок продажу свого автомобіля, суд повинен був залишити позов [PERSON] без задоволення у зв'язку з отриманням ним від продажу суми вартості автомобіля, яка перевищує ринкову вартість автомобіля на час скоєння ДТП, що згідно висновку автотоварознавчої експертизи НДІ судових експертиз від 19.02.2008 року складала 109225,51, а транспортний засіб було продано за 109840,19 грн., що перевищує його ринкову вартість. Апелянт також зазначає, що не згоден з судовими витратами, так як вони не підтверджені документально. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Представник позивача [PERSON] [PERSON] з доводами апеляційної скарги не погодився, просив її відхилити, та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Інші відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать отримання телефонограм та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю відповідачів [PERSON] та [PERSON] Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та це підтверджено матеріалами справи, що 13.09.2006 року [PERSON], керуючи автомобілем Газ 330202, реєстраційний номер [NUMBER], який належить відповідачу, рухаючись по вул. Весела у м. Донецьку порушив вимоги п. 10.1 ПДР та здійснив зіткнення з автомобілем «Тойота Лендкрузер», який належить позивачу та під його керуванням (а.с. 150, т. 1). Внаслідок зіткнення автомобіль позивача отримав механічні пошкодження, вартість яких за висновком автотоварознавчого дослідження від 19.02.2008 року становить 109225,51 грн. (а.с. 270-282, т. 1). 18.11.2008 року позивачем видано [PERSON] довіреність на розпоряджання спірним автомобілем (а.с. 43, т. 1а). 17.12.2008 року відповідно договору №Т-2 1883, зареєстрованому універсальною біржею «Україна», м. Харків, автомобіль було продано. Ціна автомобіля за вказаним договором згідно п. 2 складає 100 грн., договір не визнано недійсним (а.с. 47-48, 54, т. 1а). На підставі вказаного договору автомобіль було зареєстровано новим власником [PERSON] (а.с. 31, т. 2). Задовольняючи позов та стягуючи з ТОВ Завод «Ремкомунелектротранс» на користь Цьом- кала В.В. матеріальну шкоду у сумі 109125,51 грн., моральну шкоду у сумі 3000,00 грн. та судові витрати у розмірі 12332,56 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачу саме цим відповідачем заподіяна матеріальна шкода у розмірі, який визначено висновками експертизи, та моральна шкода, оскільки позивач був вимушений додавати додаткові зусилля для підтримання порядку життя, який склався у позивача, та судові витрати, які складаються з коштів на правову допомогу - 10000 грн., експертні дослідження - 1044,56 грн., сплата державного мита та інформаційно-технічний збір - 1288 грн., які підтверджені документально наданими до суду квитанціями. Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони не ґрунтуються на законі та обставинах справи. Згідно із ст.ст. 1166, 1187 ЦК України майнова шкоді, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 постанови пленуму Верховного Суду України від 01.03.2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутись до суду за захистом свого права. Статтею 386 ч. 3 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 6 Закону України від 01.07.2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, яка діяла на час ДТП, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст. 22.1 Закону України від 01.07.2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, що діяла на час ДТП, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №ВА/9642092 від 21.06.2006 року вбачається, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, складає 25500,00 грн. але не більше 127500,00 грн. Матеріальний позов заявлено на суму 109125,51 грн. (а.с. 37, т. 2) За таких обставин суд першої інстанції, розглядаючи справу, в порушення ст. 33 ЦПК України, не обговорив питання про залучення до участі у справі в якості відповідача ПрАТ «УАСК АСКА», що застрахувала транспортний засіб, і цими діями обмежив позивача у правах, встановлених ст. 31 ЦПК України, порушивши принцип здійснення судочинства на засадах змагальності сторін, та не роз'яснив право звернутись до суду з цим клопотанням. На тадії апеляційного провадження усунути цей недолік не є можливим. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заявив (з урахуванням уточнених позовних вимог) саме до власника транспортного засобу - ТОВ Завод «Ремкомунелектротранс», особи, що керувала транспортним засобом - [PERSON] та до ПП [PERSON], у якого нібито працював [PERSON] З договору оренди автомобіля №56 від 1 червня 2006 року вбачається, що відповідач [PERSON] орендував транспортний засіб у ТОВ Завод «Ремкомунелектротранс» (а.с. 46-49, т. 1). Але цей договір не приймається до уваги тому, що відповідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Він нотаріально не посвідчений, і відповідно до ст. 220 ЦК України є нікчемним. Проте, відповідно до п.п. 33.1.4. п. 33.1. ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Аналіз вищезазначених норм закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, оскільки відповідач [PERSON] не виконав вимоги закону щодо своєчасного повідомленні страховика про страховий випадок, своєю бездіяльністю обмежив позивача у здійсненні страхового відшкодування, тому апеляційний суд вважає, що він прийняв на себе зобов'язання по відшкодуванню шкоди. Судом встановлено, що ДТП сталася за участю двох транспортних засобів, відповідач [PERSON] не перебуває в трудових відносинах ані з товариством з обмеженою відповідальністю Завод «Ремкомунелектротранс», ані з [PERSON]. Він є винним в ДТП, що підтверджується протоколом АЛ №0138080 та постановою Куйбишевського районного суду м. Донецька від 10 грудня 2006 року, з якої вбачається, що 13.09.2006 року [PERSON], керуючи автомобілем Газ 330202, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по вул. Весела у м. Донецьку порушив вимоги п. 10.1 ПДР та здійснив зіткнення з автомобілем «Тойота Лендкрузер», який належить позивачу (а.с. 150, 161, т. 1). Тому відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України він був на момент ДТП власником джерела підвищеної небезпеки та має відповідати за його наслідки. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача має бути стягнена матеріальна шкода в розмірі 109125,51 грн. та моральна шкода у сумі 3000,00 грн. З приводу доводів апеляційної скарги щодо судових витрат, апеляційний суд в цій частині вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано розрахував ці витрати. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем надано на підтвердження витрат на правову допомогу договір про надання юридичної допомоги №17 від 21.11.2006 року та додаткову угоду від 03.12.2007 року на підтвердження суми оплати надана квитанції від 21.11.2006 року на суму - 700 грн.(т. 1 а.с. 231), 1000 грн. (т. 1 а.с. 232), 2500 грн. (т. 1 а.с. 233), 1500 грн. (т.1 а.с. 234), 500 грн. (т.1 а.с. 235), 2500 грн. (а.с. 236), 500 грн. (т. 1 а.с. 237), 500 грн. (т.1 а.с. 238), на сплату авто товарознавчої експертизи у сумі 844,56 грн. (т.1 а.с. 267), 1258 грн. - сплата держмита. Витрати на проведення дослідження у сумі 200 грн. судом не приймається до уваги, оскільки відповідачі не були повідомлені про його проведення (т. 1 а.с. 29). Таким чином, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, час, який витрачено представником позивача на участь в судовому засіданні складає 5 годин 51 хвилину хвилини, що в грошовому еквіваленті складає 2686,98 грн. При визначенні вказаної суми апеляційним судом враховується розмір мінімальної заробітної плати на 2013 рік, що становить 1147,00 грн., та визначається за наступним рахунком: 1147,00 грн. х 40% : 60 х 351 хв. = 2686,98 грн. Позивачем у зв'язку із проведенням експертизи були витрачені кошти у розмірі 844,56 грн., що підтверджено документально - квитанцією №478 від 15.04.2008 року, цю суму потрібно стягнути на користь позивача. Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні рішення, порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial