Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

В листопаді 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договорами позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.12.2011 року позивач передав відповідачу [PERSON]. у тимчасове користування грошові кошти в сумі - 109 000 доларів США строком на 12 місяців до 18.12.2012 року, включно, що підтверджується виданими відповідачем розписками. Між тим, отримані грошові кошти [PERSON] у встановлений у строк до 18.12.2012 року не повернув та ухиляється від контакту із позивачем та його представником. Оскільки відповідачем заборгованість за основним боргом та відсотками погашена не була, кошти не повернуто, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст.554, 625, 1046, 1050 ЦК України, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права та стягнення з відповідача основного боргу, проценти за користування позикою, 3% річних та інфляційних витрат, а також понесені витрати на правову допомогу в розмірі 25000 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн. В ході судового розгляду справи представник позивача уточнила позовні вимоги та просила стягнути із відповідача на користь позивача неповернуту позику у розмірі 109000 доларів США основного боргу, 7892,79 доларів США - 3% річних - у національній валюті по офіційному курсу на день винесення рішення, а також понесені витрати на правову допомогу та судовий збір. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем своєї реєстрації, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що між сторонами було укладеного два договори та отримано грошові кошти за двома розписками на загальну суму - 109 000 доларів США, а саме 18.12.2011 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі - 19 000 доларів США із терміном повернення до 18.12.2012 року та 18.12.2012 року відповідачем у позивача було отримано - 90 000 доларів США із строком повернення - 18.01.2012 року, про що відповідачем [PERSON]. було складено відповідні розписки та між сторонами було укладено відповідні договори (а.с.6-9). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, вимогами ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України, передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі коштів і їх отримання відповідачем згідно розписок між позивачем і відповідачем укладені правочини, які по суті є договорами позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно розписок, позичальник [PERSON] зобов'язався повернути суму позики не пізніше 18.12.2012 року (а.с.6-9). Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, в порушення умов даних Договорів позики, тобто у визначений у розписках строк до 18.12.2012 року, взятих на себе зобов'язань, відповідач [PERSON] не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти, в односторонньому порядку порушивши свої зобов'язання, а відтак позовні вимоги в частині стягнення основоної суми боргу в розмірі - 109 000 доларів США підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України, передбачає що, боржник який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором чи законом. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в межах змінених його представником позовних вимог згідно заяви від 18.05.2015 року та з врахуванням вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості з врахуванням 3% річних від усієї суми боргу в розмірі - 109 000 доларів США обрахований позивачем за період з 19 грудня 2012 року до 18.05.2015 року включно становить - 7892,79 доларів США. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та відповідно стягнути з Чиганова Д.Ю. на користь [PERSON] заборгованість в розмірі основного боргу в розмірі - 109 000 доларів США та 3% річних в сумі - 7892,79 доларів США за визначений період прострочення у еквіваленті в гривнях на день винесення судом рішення з огляду на наступне. Так, як роз'яснив Верховний суд України у постанові від 18 грудня 2009 року № 14 згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частиш рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 18 травня 2015 року офіційний курс гривні до долару США становить: 1 дол. США - 20,698242 грн. Таким чином, 109 000 доларів США (сума боргу) х 20,698242 грн. = 2 256 108, 38 грн. 3% річних в сумі - 7892 доларів 79 центів США х 20,698242 грн. = 163 366,88 грн. Таким чином, сума грошових коштів в еквіваленті в гривнях, що підлягає стягненню з Чиганова Д.Ю. на користь [PERSON] загалом становить - 2 419 475,26 грн. При цьому, суд не вбачає підстав для стгнення з відповідача на користь позивач витрат на правову допомогу в розмірі - 25 000 грн. з наступних підстав. Частиною 1 статті 88 ЦПК Українипередбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір №Ф-418/14 від 21.05.2014 року про надання правової допомоги, укладений між позивачем та Телешевим С.П., посвідчення адвоката та рахунок-квітанція від 07.11.2014 про сплату послуг за юридичні послуги у розмірі 25 000,00 грн. Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Слід зазначити, що у перелік виконаних послуг, за які позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу, включено згідно квитанції надання правової допомоги та представництво в суді, виконання якого оцінено у розмірі - 25 000,00 грн. За умовами п.48 постанови пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на наведене та з врахуванням того, що представником позивача у цій справі не було надано суду належних та допустимих доказів того, що умови укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 21.05.2014 року адвокатом було виконано в повному обсязі, оскільки не було доведено в судовому засіданні, що вказаний договір стосувався надання правової допомоги саме в цій цивільній справі та відсутні розрахунку наданих послуг, витрат захисником та підписаний сторонами акт виконаних робіт по надання правової допомоги, тому підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд не вбачає. З огляду на відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача витрати на правову допомогу, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. За умовами положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню, сплачений останнім при подачі вказаного позову судовий збір в розмірі 3654 гривень 00 коп.

Outcome: partial