Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми на загальну суму 11982 грн. 50 коп. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачі зареєстровані у квартирі [ADDRESS] і є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку [NUMBER]. Зазначив, що відповідачі не сплачували повному обсязі за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що призвело до утворення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.2011 р. по 30.04.2016 р. у розмірі 5493,22 грн.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.01.2011 р. по 30.04.2016 р. у розмірі 3425,01 грн. Крім того, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України позивач нарахував суми індексу інфляції у розмірі 2770,23 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 294,04 грн. На підставі викладеного у позові просив суд задовольнити його позовні вимоги та стягнути з відповідачів суму заборгованості та понесені витрати по сплаті судового збору. Представник позивача Івченко К.О., яка діє на підставі довіреності №19/810 від 19.11.2015 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином про місце і час розгляду справи, клопотань чи заяв до суду не надали. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 05.09.2016 року, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що його довіритель свій обов'язок по сплаті за спожити послуги з централізованого водовідведення та водопостачання виконав у повному обсязі. Звертав увагу суду, що відповідач [PERSON] та [PERSON] взагалі мешкають в інших житлових приміщеннях, а тому позивач неправомірно нараховував необхідні до сплати платежі з урахуванням цих осіб. Наполягав, що оскільки договір на отримання послуг від КП «Водоканал» між позивачем та відповідачами укладено не було, то обов'язку щодо оплати платежів на користь позивача у відповідачів не має. Просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки позивачем вони дотримані не були. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідачі зареєстровані у квартири [ADDRESS] і є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, які надає позивач. Обов'язок споживачів своєчасно сплачувати за житлово-комунальні послуги, у тому числі і за послуги водопостачання та водовідведення, передбачений ст. 68 ЖК України, ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Крім того, відповідно до п.1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно розрахунку заборгованості, через несплату за відповідачами виникла заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.2011 р. по 30.04.2016 р. у розмірі 5493,22 грн.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.01.2011 р. по 30.04.2016 р. у розмірі 3425,01 грн. (а.с.8-10). Розрахунок заборгованості був перевірений судом, відповідає встановленим у визначеному законом порядку тарифам, відповідачі не надали належних та допустимих доказів того, що існують оплачені ними суми, що не були враховані у розрахунку позивача. Доказів, які спростовують вищезазначену суму заборгованості відповідачі до суду також не надали. Щодо посилань представника відповідача на те, що відповідач [PERSON] та [PERSON] не мешкають за адресою їх місця реєстрації, а тому обов'язку по сплаті платежів за послуги з водопостачання та водовідведення у них не виникає, суд ставиться критично, виходячи з наступного. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-ІУ передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документу про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. За змістом вказаної норми місцем проживання особи є її місце реєстрації за певною адресою. Відповідно до ст. 11 цього Закону реєстрація місця проживання або місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Окрім того, ст. 6 зобов'язує громадянина, який прибув до нового місця проживання зареєструвати протягом 10 днів місце проживання, також у цій статті зазначено: «у разі зміни адреси житла в межах адміністративно-територіальної одиниці особа або її законний представник повинні письмово повідомити про це орган реєстрації протягом десяти днів». Виходячи зі змісту ст.29 ЦК України та ст.ст.3, 6, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постійним місцем проживання особи є місце, за яким зазначена особа зареєстрована у встановленому законом порядку. Надані до суду документи, які свідчать, що [PERSON] на праві власності належить інше житлове приміщення та що останній здійснював оплату за послуги водопостачання та водовідведення за адресою [ADDRESS] за період з червня 2016 року по серпень 2016 року не спростовують обґрунтовані вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів, в тому числі і з [PERSON], заборгованості за період до 30.04.2016 року. Крім того, реєстрація чоловіка відповідача [PERSON] в іншому житловому приміщенні не впливає на обов'язок самої [PERSON] своєчасно сплачувати за послуги з водопостачання та водовідведення за адресою, за якою вона зареєстрована. Також, посилання представника відповідача на те, що у суду не має юридичних підстав для стягнення заборгованості з відповідачів, оскільки позивач не уклав з ними договір, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. Відповідно до вимог ст.ст. 13-16 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» - послуга з централізованого водопостачання та водовідведення надається своєчасно, безперебійно. Пунктом 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч.3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, правочини, інші юридичні факти. Згідно зі ст. 509 ЦК України - зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України (в тому числі і з юридичних фактів). Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (передати майно, сплатити гроші тощо). З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату послуг з теплопостачання, проте, позивач фактично їх надавав, а відповідач раніше здійснювали оплату за надані послуги, але не в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. У даному випадку позивач, виконавши свої зобов'язання з надання послуг, має законні підстави вимагати від споживача оплати за надання цих послуг. Окрім цього, частиною 1 ст.218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність. Тобто, у судовому засіданні встановлено, що між сторонами фактично існували і існують правовідносини по наданню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення і користування такими послугами, які випливають із зазначених вище нормативно-правових актів. Позивач виконував свої зобов'язання по наданню таких послуг, відповідачі є споживачами цих послуг та зобов'язання по їх оплаті у повному обсязі не виконували. Разом з тим, посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності за вимоги, які пред'являє позивач, суд визнає частково обґрунтованими, оскільки дійсно, статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Як вбачається із частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 1 статті 254 ЦК України передбачено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Як зазначено в ч.1 та ч.2 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, позовна давність переривається у разі пред'явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось відповідачами, КП «Харківводоканал» у 29.05.2014 року звертався до Київського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення. Таким чином, позивач скористався своїм правом за допомогою наказного провадження стягнути з відповідачів виниклу заборгованість, проте ухвалою суду від 12 квітня 2016 року судовий наказ було скасований та роз'яснено право заявнику заявити свої вимоги у позовному провадженні (а.с.7). Оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.118 ЦПК України позивач з об'єктивних причин не мав можливості реалізувати своє право на звернення до суду з позовною заявою, суд вважає необхідним відраховувати строк позовної давності з моменту звернення позивача до суду з заявою про видачу судового наказу. Тобто, у суду є підстави вважати, що 29.05.2014 року було здійснено переривання позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із частини 4 вищевказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 статті 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається судом, представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування позовної давності у частині стягнення заборгованості за межами строку позовної давності. Представник позивача не надав доказів поважності причин пропуску позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність позовних вимог позивача за період з 01.06.2011 року по 31.04.2016 рік, а вимоги позивача, що виходять за межі зазначеного терміну, а саме за період з 01.01.2011 рік по 31.05.2011 рік є такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є підлягають частковому задоволенню. Крім того, звертаючись з позовом до суду, позивач просив суд стягнути з відповідачів на їх користь суми індексу інфляції у розмірі 2770,23 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 294,04 грн. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 7.2.3 норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правові наслідки прострочення боржника виконання грошового зобов'язання, сплата пені та - на вимогу виконавця - суми втрат від інфляції та трьох процентів річних, з урахуванням зазначених норм матеріального права, визначені сторонами і в укладеному ними договорі. Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені судом касаційної інстанції в судовому рішенні від 23 березня 2011 року, яке надано комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 2 ст. 625 ЦК України в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, а також у постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 року у справі №6-68цс12, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку із вищезазначеним, суд вважає вимоги позивача про стягнення в солідарному порядку з відповідачів суми 3% річних та інфляційних витрат обґрунтованими, проте не погоджується з їх розмірами, а вираховує їх входячи із розміру основної заборгованості, стягнення якої задовольнив, та отримує розмір індексу інфляції в сумі 2765,84 грн., три відсотки річних в сумі 293,74 грн. (а.с.71-77). Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір за подачу заяви про видачу судового наказу підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в частковому порядку, а судовий збір, сплату якого було відстрочено позивачу при зверненні до суду із позовом, підлягає стягненню в частковому порядку з відповідачів на користь держави.

Outcome: partial