Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дружини, посилаючись на те, що 17 жовтня 1997 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалось. Тому, просила розірвати даний шлюб. Також зазначила, що позивач отримала ІІ групу інвалідності довічно з 01.12.2006 року. Відповідач обов'язків по утриманню дружини не виконує. Відповідач була змушена подати позов про стягнення аліментів на утримання дитини. Станом на 11.05.2018 року заборгованість відповідача по несплаті аліментів складає 184536, 50 грн. Також з відповідача стягнуто пеню за несплату аліментів. Через інвалідність позивач не працює, позбавлена можливості одержати будь-які додаткові джерела доходу. Враховуючи викладене просила суд стягнути з відповідача на аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частини з усіх видів доходів щомісячно. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій просить суд слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, а тому по справі необхідно ухвалити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON], 17 жовтня 1997 року вступили в зареєстрований шлюб. (а. с. 4) Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. (а. с. 4) Сімейне життя не склалось, стосунки у сторін погіршились. Як зазначає позивач, що подальше спільне життя, збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України) Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. А згідно з вимогами ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із-за неправильної поведінки сторони втратили довіру та повагу один до одного, шлюбні стосунки не підтримують, примирення між сторонами неможливе, а тому зберегти сім'ю не надається можливим і шлюб підлягає розірванню. Що стосується вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини, то в цій частині позовна заява не підлягає задоволенню виходячи із наступного. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Частиною 4 статті 75 СК України встановлено, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. З доданого позивачем посвідчення серії [NUMBER] вбачається, що вона є інвалідом ІІ групи на термін з 21 листопада 2005 року до 01 грудня 2006 року. В подальшому їй термін дії посвідчення було продовжено з 01 грудня 2006 року до довічно. (а. с. 3 - зворот.) Згідно довідки вих. № 718 від 07.12.2018 року сукупний дохід позивача [PERSON] від отримання пенсії по інвалідності за період з червня 2018 року по листопада 2018 року складає 9668 грн. 04 к. (а. с. 7) Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] систематично не надає матеріальної допомоги позивачу [PERSON] та на утримання спільної дитина [PERSON] про що зокрема свідчить: постанова про відкриття виконавчого провадження від 07.11.2013 року про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини та довідка розрахунок -заборгованості Управління Державної виконавчої служби Дніпровського РВ ДВС м. Київ від 11.05.2018 року вих. № 16047853 з якої вбачається, що заборгованість [PERSON] по аліментам починаючи з 01.06.2016 року по 01.05.2018 року складає 184536 грн. 50 к. Відмовляючи у задоволенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2019 року - 1497, 00 грн., тоді як, пенсія позивачки, яка є інвалідом ІІ групи складає 1611 грн. 34 к., а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 3066цс-15. Таким чином, суд вважає, що на даний час позивачка не є особою, яка потребує матеріальну допомогу у розумінні ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України, а тому і позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини задоволенню не підлягають. Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати за вимогу про стягнення аліментів суд відносить на рахунок держави. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки даний позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача за вимогу про розірвання шлюбу в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 к. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial