Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У вересні 20166 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, із врахуванням уточнень до позовної заяви від 04.11.2016 року, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування та розпорядження житловою площею квартири [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору дарування від 02.06.2016 року являється одноосібним власником зазначеної вище квартири. Після отримання в дар вказаної квартири дізналася, що відповідач зареєстрований у цій квартирі, однак останній з 2014 року не проживає у ній, комунальних платежів не сплачує за квартиру та не є членом її сім'ї. Представник відповідача подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому, посилаючись на ст.ст.383, 405 ЦК України, ст.150 Житлового кодексу УРСР, просить відмовити позивачу у задоволенні позову. На обґрунтування заперечення послався на те, що відповідач по справі зі свого народження був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] та проживав у ній. Оскільки з 2011 року по 2014 рік навчався у м. Тернополі, знявся з реєстрації у вказаній квартирі. 26.03.2015 року знову зареєстровано відповідача у вказаній вище квартирі та останній знову почав проживати у цій квартирі. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті останнього батько відповідача змінив замок до вхідних дверей, мотивуючи це тим, що він є власником цієї квартири та має намір продати цю квартиру. Вказує, що після цих подій відповідач не може потрапити у квартиру, в якій залишились його особисті речі. Вказує, що відповідач як член сім'ї власника майна має проживати у цій квартирі. На даний час відповідач безробітній, житла немає. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю. Позивач пояснила, що спірну квартиру подарував їй її чоловік, з яким з 2001 року перебуває у шлюбі. На даний час в цій квартирі вона проживає разом зі своїми дітьми. Вказує, що відповідач в спірній квартирі не проживає, комунальних послуг не оплачує за цю квартиру та не є членом її сім'ї. Останній притягувався до кримінальної відповідальності. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча викликався до суду в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідач вчиняє активні дії, щоб вселитись у спірну квартиру. Стверджує, що відповідач є членом родини, тому має право проживати у спірній квартирі. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Установлено, що відповідно до договору дарування квартири від 02.06.2016 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. Позивач являється одноосібним власником вказаної вище квартири, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07.06.2016 року. Відповідач, згідно з довідкою Відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області № 8918 від 06.09.2016 року, зареєстрований у квартирі [ADDRESS], однак відповідно до акту КП «Червонограджитлокомунсервіс» від 10.11.2016 року на даний час не проживає у ній. Порушення свого права власності позивач обґрунтовує тим, що збереження реєстрації відповідача у спірній квартирі перешкоджає їй повноцінно нею користуватися та розпоряджатися; призводить до необхідності нести додаткові витрати на оплату квартирної плати та комунальних послуг. Вирішуючи спір, судом ураховано наступне. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 311 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ч.1 ст.379 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 зазначеного Кодексу). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст.383 ЦК України та ст..150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Так як позивач є одноосібним власником вказаної вище квартири, а відповідач зареєстрований лише як член сім'ї колишнього власника цієї квартири, суд дійшов висновку, що останнього слід визнати таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. Що стосується вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на розпорядження вказаною вище квартирою, суд вважає, що у задоволенні цієї вимоги слід відмовити, оскільки доказів, які би свідчили про те, що останній має право розпоряджатися спірною квартирою у суду немає. Таким чином, позов задовольняється частково у вказаний вище спосіб. Слід зазначити про помилковість посилання представника відповідача на застосування до спірних правовідносин положень ст..405 ЦК України та тверджень останнього вважати відповідача членом сім'ї позивача, оскільки стаття 405 ЦК України передбачає, що "члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону". З наведеного формулювання можна виділити принаймні такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника житла та проживати разом з ним. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. В контексті ж ст. 405 ЦК України вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тож, оскільки відповідач, згідно з наявними у матеріалах справи доказами, не проживає у спірній квартирі, суд вважає помилковими твердження його представника про його статус як члена сім'ї позивача, тому до уваги судом не беруться.

Outcome: partial