Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з цим позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість по аліментах на утримання сина [PERSON] в розмірі 49746,50 грн. та неустойку за несплату аліментів в період з 09.12.2009 року по 31.12.2016 року в сумі 10482,02 грн., судові витрати покласти на відповідача. Позов аргументувала тим, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який 18.08.2011 року розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], на утримання якого на підставі рішення Барського районного суду Вінницької області від 24.12.2009 року з відповідача повинні стягуватись аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.12.2009 року до досягнення дитиною повноліття, однак до цього часу позивачка аліменти не отримує у зв'язку із злісним ухиленням відповідача від їх сплати. Станом на 01.01.2017 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 49746,50 грн. За період 09.12.2009 року по 31.12.2016 року розмір неустойки нею визначений в сумі 10482,02 грн., а саме за 2009 рік 49,49 грн., за 2010 року 1176,97 грн., за 2011 рік 1616,85 грн., за 2012 рік 1894,69, за 2013 рік 2150,86 грн., за 2014 рік 2341,58 грн., за 2015 рік 2632,99 грн., за 2016 рік 3161,02 грн. Відповідач в добровільному порядку відмовляється сплачувати аліменти. У зв'язку з невиплатою аліментів, її матеріальне становище значно погіршилося, вона не має змоги самостійно утримувати та забезпечувати належний матеріальний стан сім'ї, тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про те, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила справу розглянути у її відсутність, оскільки вона перебуває на лікарняному у зв'язку з пологами, які відбулись 27.10.2017 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши заяву, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково та просив зменшити заборгованість по аліментам, так як з 01.09.2013 року по 30.06.2017 року він навчався в Кам'янець Подільському національному університеті ім. Івана Огієнка та просив долучити до матеріалів справи копії квитанції про сплату аліментів. Просив справу розглянути у його відсутність. Оскільки сторони скористались своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, то справа розглянута у їх відсутність. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Частиною 1ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.10.2009 року (а.с.4). Шлюб між сторонами розірвано 18.08.2011 року, що стверджується копіює судовго рішення Барського районного суду Вінницької області (а.с.5). Як вбачається із довідки Войнашівської сілської ради, дитина зареєстрована за адресою позивачки (а.с.13). Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 24.2009 року, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.12.2009 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.6). Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, обчисленим старшим державним виконавцем Барського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області за період з 09.12.2009 року по 31.12.2016 року станом на 01.01.2017 року становить 49746,50 грн. (а.с.11-12). Згідно із ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст.ст.194-197 СК України та ст.71 Закону України від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження». За змістом зазначених норм законодавства розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернуто на майно боржника. При цьому звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; і інших передбачених законом випадках. Спір щодо розміру заборгованості (а не про стягнення заборгованості) із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому Законом (ч.2-3, ч.4 ,9ст.71 Закон №1404-VIII). Діюче сімейне законодавство можливість стягнення заборгованості за аліментами за рішенням суду передбачає лише для аліментів, які сплачуються в порядку, передбаченому ст.187 СК України. Правовий аналіз наведених вище норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 194 СК України передбачає стягнення в судовому порядку лише тієї заборгованості по аліментах, яка виникла у зв'язку із сплатою аліментів, розмір яких визначений на підставі домовленості сторін, оформленої шляхом добровільної подачі платником відповідної заяви про відрахування аліментів за місцем роботи (ст.187 СК України). Оскільки заборгованість по аліментам виникла при примусовому виконанні рішення суду про стягнення аліментів та повинна стягуватися державним виконавцем в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», наявність заборгованості не потребує ухвалення судом рішення про її стягнення. Інакше це суперечитиме законодавчо встановленій обов'язковості судових рішень. Вимога позову про стягнення заборгованості вже нарахованих до стягнення аліментів фактично є вимогою про подвійне стягнення існуючої заборгованості. Таким чином заборгованість по сплаті аліментів повинна стягуватись в межах того ж виконавчого провадження, яке було відкрито в порядку виконання рішення Барського районного суду Вінницької області і для її стягнення додаткового судового рішення не потребується. В разі, якщо позивачка вважає недостатнім контроль державного виконавця за стягненням з відповідача заборгованості по сплаті аліментів, вона вправі оскаржити його дії чи бездіяльність у порядку, визначеному ст.ст.383, 384 ЦПК України. Тобто, заявляючи такі вимоги, позивачка обрала невірний спосіб захисту порушеного права, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за аліментами в сумі 49746,50 грн. задоволенню не підлягають. За правилами ст.196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочки. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих положень Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена статтею 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованність утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до ст.20 СК України, до правовідносин щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки врегульованих ст.196 СК України позовна давність не застосовується. Згідно розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, наданого позивачем, розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання сина визначений в сумі 10482,02 грн., а саме за 2009 рік 49,49 грн., за 2010 року 1176,97 грн., за 2011 рік 1616,85 грн., за 2012 рік 1894,69, за 2013 рік 2150,86 грн., за 2014 рік 2341,58 грн., за 2015 рік 2632,99 грн., за 2016 рік 3161,02 грн. (а.с.11-12). Сімейним законодавством України передбачено призначення і виплату аліментів проводити щомісячно, тому за правилами ст.196 СК України нарахування пені проводиться не на всю суму заборгованості, а лише на суму несплачених аліментів за той місяць, в якому стягнення аліментів не відбулося. Враховуючи вищезазначене, суд приймає обґрунтування позивача в частині заявлених позовних вимог про стягнення неустойки за несплату аліментів та не приймає заперечення відповідача, як необґрунтоване, не підтверджене належними та допустимими нищезазначеними доказами. Згідно наданої відповідачем квитанції вбачається, що 10.08.2016 року в рахунок погашення заборгованості від [PERSON] на рахунок [PERSON] [PERSON] здійснено переказ коштів на суму 502,51 грн., однак суд не враховує вказану квитанцію як підставу для зменшення розміру пені за несплату аліментів, оскільки розмір пені позивачем визначений із врахуванням зазначеної суми. Суд не приймає надані відповідачем квитанції про здійснення переказу на ім'я позивача [PERSON] від 26.10.2010 року на суму 60 грн. та 19.11.2012 року на суму 1000 грн., як підставу для зменшення розміру заборгованості, а відповідно і пені, по сплаті аліментів, оскільки вказані квитанції не містять інформації та не підтверджують погашення заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, надані відповідачем довідки про навчання відповідача 01.09.2013 року по 30.06.2017 року в Кам'янець-Подільському національному університеті ім.Івана Огієнка, не є підставою звільнення його від сплати аліментів, оскільки не становить незалежних від нього перешкод в одержанні доходу, зокрема з підстав чого за наведеними роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України визначено неможливим покладення на боржника відповідальності за прострочення сплати аліментів у виді неустойки (пені). Таким чином, судом визначається наявність у діях відповідача [PERSON] вини у простроченні ним сплати присуджених з нього аліментів на користь відповідача. Визначаючись з розміром неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, судом враховано Правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-94цс15 від 01 липня 2015 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування, та відповідно до якої, за правовою природою пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст.196 СК України, пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів, а сума заборгованості за аліментами за попередні місці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачували. Тобто, неустойка (пеня) рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Виходячи з наведеного, представлений позивачем розрахунок заборгованості відповідає вимогам ст.196 СК України. З огляду на вищенаведене, та враховуючи положення ст.ст.10,11 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 09.12.2009 року по 31.12.2016 року у розмірі 10482,02 грн. В силу ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір, оскільки позивач була звільнена від його сплати на момент звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial