Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 24.10.2014 року, у розмірі 42 403 гривні 63 копійки, витрати за проведення дефектування пошкоджень у розмірі 234 гривні 36 копійок, 5000 гривень моральної шкоди, а також сплачену суму судового збору. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги, за заявою про збільшення позовних вимог, просила суд стягнути на її користь з Комунального підприємства «Київпастранс» матеріальний збиток, заподіяний внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 53 643 грн. 33 коп., що складається з вартості відновлювального ремонту у розмірі 52 487, 37 грн., витрат, пов'язаних із проведенням оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 234,36 грн. та 921,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 жовтня 2014 року на перехресті вул. Васильківської та провулку Жуковського в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], який належить позивачу [PERSON], та тролейбуса «МАЗ-103Т», номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який належить Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 1 Комунального підприємства «Київпастранс», внаслідок якої належний позивачу транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП, становить 52 487 грн. 37 коп. За складення акту про дефектування пошкоджень, 18.06.2016 року позивачем сплачено 234,36 грн., а за виконання судової авто товарознавчої експертизи - 921,60 грн. Оскільки Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 1 Комунального підприємства «Київпастранс» не є окремою юридичною особу, вартість матеріального збитку, спричиненого позивачу, остання просить стягнути з відповідача Комунального підприємства «Київпастранс». Крім того, позивач зазначає, що протягом двох років у зв'язку із відмовою відповідачів у добровільному порядку відшкодувати шкоду, завдану внаслідок ДТП, позивач позбавлена можливості відремонтувати транспортний засіб, а також експлуатувати його для забезпечення своїх життєвих потреб. Погоджуючись із самим фактом відповідальності за заподіяну шкоду, відповідач не здійснює будь-яких дій, направлених на відшкодування такої шкоди у добровільному порядку, чим завдає моральних страждань позивачу, які вона оцінює у 5000 грн. У судовому засіданні позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, та просили суд задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позову. Третя особа у судове засідання не з'явилась, про день та час судового засідання у справі повідомлялась судом у встановленому ст.ст. 74, 76 ЦПК України порядку. Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 24.10.2014 року водій [PERSON], керуючи тролейбусом марки «МАЗ-103Т», реєстраційний номер [NUMBER], на нерегульованому перехресті пров. Жуковського та вул. Васильківської в м. Києві, після зупинки тролейбуса, не забезпечила нерухомий стан транспортного засобу, внаслідок чого тролейбус покотився та здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], що призвело до пошкодження останнього, чим водій [PERSON] порушила вимоги п.п. 2.3 б, 10.1 Правил дорожнього руху, тобто здійснила дії, передбачені диспозицією ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вказана обставина підтверджується постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2014 року у справі № 752/18316/14-п про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON], відповідно до якої останню визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, порушенні п.п. б) п. 2.3, п. 10.1 Правил дорожнього руху. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено дану постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Автомобіль марки «Міцубіші», д.н.з. [NUMBER], належить на праві власності позивачу - [PERSON], що стверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ВРЕВ-12 УДАІ в м. Києві. Згідно даних технічного паспорта, виданого 19.05.2007 року ДП «Київська державна регіональна технічна інспекція міського електротранспорту», транспортний засіб - тролейбус марки «МАЗ 103Т», 2003 р.в., реєстраційний номер [NUMBER], належить Тролейбусному ремонтно-експлуатаційному депо № 1 Комунального підприємства «Київпастранс». Відповідно до шляхового листа № 223634, виданого 24.10.2014 року водій [PERSON] здійснювала перевезення пасажирів за маршрутом № 45 на тролейбусі реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до висновку № 1990/16-54, складеного 18.08.2016 року експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Матвеївим В.В. за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Міцубіші», д.н.з. [NUMBER], [PERSON], внаслідок його пошкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 24.10.2014 року, складає 52 487 грн. 37 коп. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1172 ЦКУ, юридична або фізична особа зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Положеннями ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т. ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, судом встановлено, що станом на 24.10.2014 року транспортний засіб - тролейбус марки «МАЗ-103Т», номерний знак [NUMBER], перебував у володінні відповідача Тролейбусному ремонтно-експлуатаційному депо № 1 Комунального підприємства «Київпастранс», яке не є окремою юридичною особою, є філією КП «Київпастранс», а тому останнє і повинно нести відповідальність за завдану позивачу, як власнику транспортного засобу, пошкодженого в результаті ДТП, що сталася 24.10.2014 року, шкоду. Враховуючи вище зазначені обставини справи, підтверджені зі сторони позивача відповідними належними та допустимими доказами, суд спираючись на положення ч. 1 ст. 1172 ЦК України, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про покладення обов'язку цивільної відповідальності за завдану позивачу шкоду саме на відповідача - КП «Кивїпастранс». Позивачем документально підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України розмір майнового збитку, пов'язаного з пошкодженням її транспортного засобу, на загальну суму 53 643 грн. 33 коп., що складається з вартості відновлювального ремонту у розмірі 52 487, 37 грн., витрат, пов'язаних із проведенням оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 234,36 грн. та витрат, пов'язаних із проведенням експертизи у розмірі 921,60 грн. Розмір матеріального збитку, завданого позивачу, відповідачем в ході розгляду справи жодним чином не спростовано. Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.1995 року № 4 із наступними змінами" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. Як зазначено позивачем вона зазнала моральних переживань та дискомфорт внаслідок ДТП, зокрема була вимушена витрачати час для вирішення питань, пов'язаних з відновленням транспортного засобу. Також, позивач зазначила, що внаслідок пошкодження транспортного засобу у неї виникли незручності, пов'язані з неможливістю користування транспортним засобом протягом двох років, що порушило її звичний спосіб життя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що внаслідок вчинення ДТП, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка має бути відшкодована відповідачем по справі. Однак, позивачем не доведено розмір спричиненої їй моральної шкоди саме в сумі 5 000 грн., тому суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування їй моральної шкоди, враховуючи положення ч. 3 ст. 23 ЦК України, підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 000 грн. Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial