Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси м21.05.2021 року звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] із вимогами про стягнення грошових коштів у розмірі 3000 доларів США, а також, згідно заяви про збільшення позовних вимог від 27.09.2021 року, моральної шкоди у сумі еквівалентної 500 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач придбав за 2500 доларів США у відповідача транспортний засіб Suzuki Ignis vin - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який знаходився у незадовільному технічному стані із домовленістю про сумісне грошове забезпечення ремонту, але відповідача своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку із чим позивачем було особисто витрачено додатково 500 доларів США, та взагалі звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на майно , шляхом забезпечення позову забрав даний автомобіль з користування позивача, спричинивши моральну шкоду, яку позивач оцінив у суму , еквівалентну 500 доларів США, Відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надавши письмові пояснення та у судовому засіданні обґрунтувавши свої заперечення тим, що дійсно [PERSON] намагався придбати у нього автомобіль за визначену сторонами суму у розмірі 3500 доларів США , з яких 2500 доларів США були сплачені 28.08.2020 року , а решту зобов`язався сплатити частками по 250 доларів США впродовж чотирьох місяців, до 01.01.2021 року. Після сплати першої суми автомобіль, який знаходився у задовільному технічному стані, був переданий позивачу у користування, але [PERSON] не виконав свої зобов`язання по сплаті решти суми вартості автомобілю , а його дружина керуючи транспортним засобом здійснила дорожньо-транспортну пригоду внаслідок чого автомобіль зазнав значних пошкоджень. У зв`язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань по оплаті повної вартості транспортного засобу, [PERSON] був вимушений звернутись до суду із позовом про витребування своєї власності, який не розглянутий. Вважає що у зв`язку із протиправними діями позивача, який не виконував свої зобов`язання та пошкодження транспортного засобу у [PERSON] відсутні правові підстави для стягнення переданих коштів , та відсутністю підстав для стягнення будь якого моральної шкоди, так як сам по собі конфлікт виник лише з вини самого [PERSON] . Як встановлено у судовому засіданні Suzuki, модель Ignis, vin код - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Належить на праві власності [PERSON] . Згідно розписки від 28.08.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] суму, в еквіваленті 2500 доларів США за вищевказаний автомобіль, після чого автомобіль був переданий у користування [PERSON] . Дані обставини визнаються сторонами а тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України не потребують додаткового доказування. Також до суду відповідачем надана розписка від 28.08.2020 року, за змістом якої [PERSON] зобов`язується протягом чотирьох місяців ( до 01.01.2021 року ) сплатити [PERSON] суму еквівалентну тисячі доларів США по 250 доларів кожного місяця. У відповідності до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 16.06.2021 року поліцейським взводу №2 роти №1 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Слона В. , відповідно до ст.. 40 ЗУ « Про виконавче провадження» здійснив затримання автомобіля Suzuki, модель Ignis, р/н [NUMBER] , у зв`язку із постановою про розшук майна боржника. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №904/5726/19 визначено, що У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Як убачається зі змісту позовних вимог, предметом позову є стягнення коштів з підстав порушення відповідачем договірних зобов`язань по договору купівлі-продажу транспортного засобу, а дані правовідносини врегульовані Цивільним Кодексом України ( ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору ( ч.1,3 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч.1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності ( ч.1 ст. 546 ЦК України). Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом ( ч.1,2 ст. 570 ЦК України). Згідно правового висновку Верховного Суду якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників ТЗ та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) ТЗ протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Також Верховний Суд зазначив, що сам по собі договір купівлі-продажу вчинений у простій письмовій формі, без реального зняття з реєстрації, перереєстрації ТЗ у вищезазначеному порядку не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця. Відповідну постанову по справі № 683/2694/16-ц ВС прийняв 30.10.2019 року. Враховуючи вищенаведені обставини та аналізуючи наведене законодавство , суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини пов`язані із укладенням у простої письмової формі договору купівлі продажу транспортного засобу по якому [PERSON] здійснив платіж суми у 2500 доларів США, після чого транспортний засіб було передано в експлуатацію покупцю. Одночасно із цим суд приймає до уваги відсутність дій по фактичному передачі транспортного засобу у власність враховуючи відсутність відомостей про те, що даний транспортний засіб було знято з державної реєстрації за [PERSON] а тому вважається що між сторонами належного договору купівлі-продажу із перереєстрацією права власності не було здійснено. Згідно правової позиції Верховного суду України, який розглядаючи 13 лютого 2013 року справу №6-176цс12 щодо стягнення коштів, внесених як завдаток за попереднім договором купівлі-продажу, зазначив, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу. Зазначена позиція Верховного суду України, визначає , що у тому випадку коли сторони лише домовилися укласти договір (уклали попередній договір), але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком. Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару. Тобто, покупець сплачує ціну товару декількома частинами: перша частина (аванс) сплачується до отримання ним товару, інша частина - після. У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку невиконанням однією із сторін договору своїх обов`язків, сума коштів сплачена як аванс має бути повернута покупцю. Наприклад, якщо продавець відмовляється передавати товар, покупець має право вимагати розірвання договору та повернення авансу. Отже, у разі розірвання договору з будь-яких причин аванс має бути повернутий покупцю у повному розмірі. Що стосується суми, яка підлягає поверненню в якості авансу, суд виходить з того, що у самої розписці визначена сума « еквівалентна 2500 доларів США ) а у судовому засіданні сторони визнали що оплата було здійснено саме у іноземної валюті - доларах США, Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі 723/304/16-ц від 23.10.19 р. зазначила наступне: "Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України". Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання по договору іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана згідно договору. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договорі, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином встановивши, що фактично до договору продавцем була отримана сума у доларах США, а не визначена у договорі сума в еквіваленті, суд, у розумінні справедливості та законності рішення вважає, що підлягає стягненню в якості повернення авансового платежу саме сума у доларах США без її визначеності у національної валюті України у сумі еквівалентної на день винесення рішення. Також суд вважає з боку позивача недоведеними як додаткова сума яка підлягає сплаті у розмірі 500 доларів США . яка згідно змісту позову була сплачена на ремонт транспортного засобу, а також стягнення суми еквівалентної 500 доларів США в якості відшкодування моральної шкоди. У відповідності до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч.1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином для стягнення моральної шкоди повинно бути доведено, позивачем як факт наявності моральної шкоди так і винні дії відповідача по її завданню. У даному випадку окрім наявності конфліктної ситуації пов`язаної із звинуваченням сторонами один одного щодо невиконання зобов`язань, належних та допустимих доказів, невідповідності технічного стану транспортного засобу оговореним при укладенні договору купівлі-продажу умовам , наявної домовленості сумісного ремонту транспортного засобу стороною позивача не було надано, а тому суд вважає недоведеність позивачем позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Також суд не приймає до уваги у даної справі твердження відповідача про наявність матеріальної шкоди, яка завдана транспортному засобу під час користування ним позивачем, так як дані обставини не стосуються безпосередньо предмета розгляду даної справи, відсутні зустрічні вимоги відповідача. Суд роз`яснив відповідачу що зазначені обставини у випадку подання відповідної позовної заяви можуть бути предметом дослідження та вирішення у іншої цивільної справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial