Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, за уточненим позовом від 02 вересня 2015 року просили: визнати, що поширені відповідачем [PERSON] відомості про позивачів [PERSON] та [PERSON] 15 квітня 2014 року у приміщенні Приморського районного суду м.Одеси про те, що [PERSON] та [PERSON] є адвокатами його дружини [PERSON], є шахраями та, скориставшись хворобою його дружини, зловживаючи її довірою, отримали від неї 10\~000,0 гривень, які вона назбирала собі на випадок смерті; відомості про те, що в їх діях є намір позбавити [PERSON] житла, а потім, користуючись своїми знаннями в юриспруденції, викинути з квартири його дружину [PERSON] та її доньку й заволодіти вказаною квартирою, яка розташована за адресою: м. Одеса, пров. Красний 11. кв. 28; відомості про те, що позивачі за отримані гроші від [PERSON] пообіцяли їй домовитися з суддею про те, що судом буде постановлено рішення про задоволення позову, не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів [PERSON] та [PERSON]; визнати, що поширені [PERSON] у заявах до органів ДПІ відомості про те, що [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] та [PERSON] грошову суму в розмірі 10\~000 гривень й за вказану суму погодились принести [PERSON] проголошене за гроші рішення про позбавлення відповідача права на 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]; відомості про те, що спочатку [PERSON] та [PERSON] намагаються позбавити [PERSON] через суд житла, а потім й [PERSON] та [PERSON]Б, адже знають, як позбавити людину житла через суд для власного збагачення; відомості про те, що [PERSON] та [PERSON] шахраї, оскільки отримують гроші за написання процесуальних документів та за виходи до суду, проте не сплачують податки, не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON]; визнати заяви [PERSON], адресовані до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області та Головного управління Міндоходів в Одеській області, такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON]; зобов'язати [PERSON] спростувати у письмовій формі інформацію, зазначену ним в письмових заявах, поданих до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області та Головного управління Міндоходів в Одеській області; зобов'язати [PERSON] в письмовій формі попросити вибачення у [PERSON] та [PERSON] за поширені ним образливі, некоректні та недостовірні відомості, які порочать їх честь, гідність та ділову репутацію. На обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на те, що вони представляли інтереси [PERSON] у суді під час розгляду судом справи № 522/17894/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], за участі третіх осіб [PERSON], Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У приміщенні Приморського районного суду 15 квітня 2014 року, у присутності сторонніх осіб, [PERSON] голосно поширював інформацію про те, що [PERSON] та [PERSON] є адвокатами його дружини [PERSON] та є шахраями, які, скориставшись хворобою його дружини, зловживаючи її довірою, отримали від неї 10\~000 гривень, які вона назбирала собі на випадок смерті. В їх діях він вбачав намір позбавити його житла, а потім, користуючись своїми знаннями в юриспруденції, викинути з квартири також його дружину [PERSON] та її доньку, й заволодіти вказаною квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], вказане також було проголошено гучно у присутності сторонніх осіб, що перебували у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси. Окрім того, відповідач, висловлював припущення та запевняв вказаних невідомих осіб у тому, що позивачі за ці гроші пообіцяли його дружині домовитися з суддею про те, що він постановить рішення про задоволення цього позову. Позивачі в судове засідання не зявилися, проте надали суду заяви, якими вимоги позову підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не зявлявся неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не зявився, у порядку заочного розгляду справи. Суд, дослідив матеріали справи, за наслідками чого вважає що вимоги позову слід задовольнити частково з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін та наданих ними доказів. Щодо фактичних обставин по справі. В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/17894/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], за участі третіх осіб [PERSON], Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Інтереси [PERSON] під час розгляду вказаної справи у суді представляли, зокрема, позивачі в цьому провадженні [PERSON] та [PERSON] Відповідачем [PERSON] подано заяви до органів державної податкової інспекції про те, що [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] та [PERSON] грошову суму в розмірі 10\~000 гривень та за вказану суму погодились надати [PERSON] проголошене за гроші рішення про позбавлення відповідача права на 1/3 частику квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; про те, що спочатку [PERSON] та [PERSON] намагаються позбавити [PERSON] через суд житла, а потім й [PERSON] та [PERSON]Б, адже знають, як позбавити людину житла через суд для власного збагачення; відомості про те, що [PERSON] та [PERSON] шахраї, оскільки отримують гроші за написання процесуальних документів та за «виходи» до суду, проте не сплачують податки з отриманої грошової винагороди. Також, за твердженням сторони позивачів, 15 квітня 2014 року [PERSON] були поширені відомості невідомому колу осіб, у приміщенні коридору Приморського районного суду м. Одеси, стосовно [PERSON] та [PERSON] про те, що вони є адвокатами його дружини [PERSON], є шахраями та, скориставшись хворобою його дружини, зловживаючи її довірою, отримали від неї 10\~000 гривень, які вона назбирала собі на випадок смерті; відомості про те, що в їх діях є намір позбавити [PERSON] житла, а потім, користуючись своїми знаннями в юриспруденції, викинути з квартири також і його дружину [PERSON] та її доньку й заволодіти вказаною квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; відомості про те, що позивачі, за отримані гроші від [PERSON], пообіцяли їй домовитися з суддею про те, що судом буде постановлено рішення про задоволення позову. Позивачі вважають зазначену інформацію такою, що не відповідає дійсності, недостовірною, не підтвердженою та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до листа Головного управління ДФС в Одеській області Державної фіскальної служби України від 07 травня 2015 року № 2773/9/15-32-15-05-16 під час розгляду заяви [PERSON], ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області не встановлено підстав для проведення перевірки [PERSON] у зв'язку з відсутністю доказів порушення ним чинного податкового законодавства України. Під час розгляду заяви [PERSON], ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області не встановлено підстав для проведення перевірки [PERSON] у зв'язку з відсутністю доказів порушення нею норм чинного податкового законодавства України. За результатами розгляду заяви [PERSON], Слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ Міндоходів в Одеській області встановлено, що зазначена у ній інформація не підлягала внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК України у зв'язку з відсутністю достатніх відомостей, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 212 КК України. Стосовно оцінки поширеної відповідачем інформації. Згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. В статтях 3, 28, 68 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність, кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності; з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Будучи особистим немайновим правом, що забезпечує соціальне буття фізичної особи, право на повагу до гідності та честі захищається нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства. Згідно з постановою Пленуму Верховний Суд України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під діловою репутацією юридичної особи, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Також у вказаній постанові Пленуму роз'яснено, що негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із ст. ст. 270, 297 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Правилом статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікованою Україною та набула для неї сили 11.09.1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 зазначеної Конвенції. Про це зазначено й в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року. Так, згідно з вказаними положеннями постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 липня 1986 року в справі Лінгенса проти Австрії («Lingens v. Austria») (12/1984/84/131) зазначив, що необхідно розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. При цьому, аналіз листа відповідача свідчить про те, що має місце його ствердження про наявність нібито обєктивних фактів щодо неправомірних та злочинних дій позивачів, їх неетичної поведінки, зловживання ними хворобливим становищем [PERSON] В той же час докази в справі свідчать про недоведеність таких тверджень відповідача. Аналіз зазначених вище норм національного законодавства, а також статті 10 Конвенції й практики її застосування свідчить, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У цьому випадку поширена відповідачем [PERSON] інформація не може бути визнана судом оціночними судженнями. Ця інформація є фактичними твердженнями про те, що: - «... [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] та [PERSON] грошову суму в розмірі 10\~000 гривень та за вказану суму погодились принести [PERSON] проголошене за гроші рішення про позбавлення відповідача права на 1/3 частку квартири, що має своє місцезнаходження за адресою: [ADDRESS]»; - «спочатку [PERSON] та [PERSON] намагаються позбавити [PERSON] через суд житла, а потім й [PERSON] та [PERSON]Б, адже знають, як позбавити людину житла через суд для власного збагачення»; - «[PERSON] та [PERSON] шахраї, оскільки отримують гроші за написання процесуальних документів та за виходи до суду, проте не сплачують податки з отриманої грошової винагороди». Відповідно до ч. 5 п 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Наведені норми у своїй сукупності надають підстави вважати заперечувані позивачами висловлювання такими твердженнями, що містять конкретні факти, були викладені відповідачем у заявах до органів державної податкової інспекції та були, за твердженням сторони позивача, проголошені публічно, у колі невідомих осіб, у приміщенні Приморського районного суду м.Одеси. Стосовно надання оцінки висловлюванням [PERSON]: «[PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] та [PERSON] отримали грошову суму в розмірі 10 000 гривень та за вказану суму погодились принести [PERSON] проголошене за гроші рішення про позбавлення відповідача права на 1/3 частки квартири, що має своє місцезнаходження за адресою: м. Одеса, Красний провулок 11. кв. 28»; «спочатку [PERSON] та [PERSON] намагаються позбавити [PERSON] через суд житла, а потім й [PERSON] та [PERSON]Б, адже знають, як позбавити людину житла через суд для власного збагачення» вказана інформація містить елементи й епізоди нібито вчинених кримінальних злочинів, які не доведені належним чином. Кримінального провадження стосовно позивачів у цій справі з цього приводу не порушено, а [PERSON] не доведено факту вчинення кримінального злочину чи його звернення до компетентних правоохоронних органів з приводу вчинення злочину [PERSON] та [PERSON] Твердження [PERSON] про те, що «[PERSON] та [PERSON] є адвокатами його дружини [PERSON]А.» також не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачі не мають відповідних свідоцтв про право на зайняття адвокатською діяльністю. Адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в нузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно з ч. 1 ст. 40 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або інша особа яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва у суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 21 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON] були представниками за довіреністю [PERSON] Таким чином, інформація про те, позивачі є адвокатами та займаються адвокатською діяльністю також не знайшла свого підтвердження. Твердження [PERSON] з приводу того, що «[PERSON] та [PERSON] шахраї, оскільки отримують гроші за написання процесуальних документів та за виходи до суду, проте не сплачують податки з отриманої грошової винагороди» також не відповідають дійсності. Так, відповідно до змісту листа Головного управління ДФС в Одеській області Державної фіскальної служби України від 07 травня 2015 року № 2773/9/15-32-15-05-16 під час розгляду заяви [PERSON], ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області не встановлено підстав для проведення перевірки [PERSON] у зв'язку з відсутністю доказів порушення ним чинного податкового законодавства України. Під час розгляду заяви [PERSON], ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області також не встановлено підстав для проведення перевірки [PERSON] у зв'язку з відсутністю доказів порушення нею чинного податкового законодавства України. За результатами розгляду заяви [PERSON], Слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ Міндоходів в Одеській області встановлено, що зазначена у ній інформація, не підлягала внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК України, у зв'язку з відсутністю достатніх відомостей, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 212 КК України. Таким чином усі вказані висловлювання [PERSON] про [PERSON] та [PERSON] не знайшли свого підтвердження, доказів на підтвердження будь-якого з висловлювань [PERSON] суду не представлено, з огляду на що, суд має визнати цю інформацію такою, що не відповідає дійсності. Стосовно визнання тверджень відповідача такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК України. За результатами розгляду заяви [PERSON], Слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ Міндоходів в Одеській області встановлено, що зазначена у ній інформація, не підлягала внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК України, у зв'язку з відсутністю достатніх відомостей, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 212 КК України. Відповідно до абз. 1, 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом враховано, що компетентним органом перевірено інформацію, що міститься у поданих [PERSON] заявах, та надано відповідь про те, що в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, що опосередковано свідчить про недоведеність тверджень відповідача. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Таким чином, обовязок доведення достовірності інформації, поширеної особою, у цьому випадку лежить саме на [PERSON] Втім, суд констатує недобросовісність поведінки відповідача, що знайшла свій прояв у неодноразовій неявці у судові засідання та ігноруванні судових повісток про виклик до суду, непредставленні доводів й доказів стороною відповідача, що мали б підтвердити поширенні негативні твердження. Таким чином, враховуючи що відповідачем не доведено достовірності поширеної ним інформації, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання поширеної інформації такою, що не відповідає дійсності. Щодо обраного позивачем способу захисту. Згідно з ч.7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, вимога позивача про зобов'язання [PERSON] спростувати у письмовій формі інформацію щодо [PERSON] та [PERSON], зазначену ним в письмових заявах, поданих до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області та Головного управління Міндоходів в Одеській області не відповідає наведеному правилу, оскільки відповідний спосіб захисту передбачений в разі поширення інформації у ЗМІ. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 277 ЦК України, якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Таким чином, враховуючи, що недостовірна інформація містилась у відповідних документах, які прийняла юридична особа, належним способом захисту у цьому випадку буде зобовязання відкликати подані документи. З огляду на зазначене, позовні вимоги у наведеній частині підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги про зобовязання відповідача у письмовій формі попросити пробачення у позивачів суд вважає за необхідне відмовити з огляду на таке. За п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. За наведених обставин позовні вимоги про зобовязання відповідача письмово попросити пробачення у позивачів не підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист такого права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Отже, за всіх наведених обставин у своїй сукупності та системному аналізі позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є частково обґрунтованими, а тому є такими, які слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Постановляючи заочне рішення, суд розяснює відповідачу право звернутися до цього суду із заявою про його перегляд з одночасним наданням належних та допустимих доказів на доведення достовірності поширеної інформації або на заперечення самого факту такого поширення.

Outcome: partial