Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вищого професійного училища №29 (надалі по тексту - ВПУ №29), третя особа Реєстраційна служба Володимирецького районного управління юстиції в Рівненській області, залучене в якості співвідповідача Міністерство освіти і науки України про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначають, що [PERSON], разом із своєю дочкою [PERSON] з 1999 року проживаю за адресою: [ADDRESS] по даний час. Зазначену квартиру [PERSON] отримала в зв'язку із роботою у ВПУ № 29, де працює по даний час. В квартирі в якій вони проживають, проводять поточні ремонти, своєчасно сплачують всі комунальні платежі та утримують її в належному стані. Тому позивачі просять визнати за ними за набувальною давністю право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачів [PERSON] підтримали заявлені вимоги у повному обсязі, заявивши, що відповідно до закону [PERSON] з своєю донькою [PERSON] мають право за рішенням суду набути право власності на квартиру, в якій [PERSON] проживає більше 10 років. Також позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 1999 році прийшла на роботу у ВПУ №29 де отримала квартиру за адресою [ADDRESS] в яку вселилася на підставі ордеру виданого відповідачем. З 2002 року була прописана за даною адресою. Квартира яку надали [PERSON] була у непридатному для життя стані на підлозі та стінах був грибок, стеля валилася. Позивачка, провела капітальний ремонт вказаної квартири за свій рахунок. Зробила пічне опалення. Центрального водопостачання та каналізації в даній квартирі не було та немає на даний час. Також позивачка сплачує гроші відповідачу за проживання в спірній квартирі, а за електроенергію сплачує окремо. Відповідач жодного разу ніяких грошей для облаштування будинку не надавав. Позивачка оплачувала за оформлення технічного паспорту виготовленого на спірну квартиру. Також позивачка пояснила, що ордери на квартиру видавалися два рази, перший раз коли вона засилялася в квартиру, а другий раз в 2007 році. Позивачка [PERSON] будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася про причину неявки суду не повідомляла. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судове засідання з'явилися заявлені вимоги не визнали, але підтвердили, що дійсно під час вселення людини в квартиру в [ADDRESS] їй видавався ордер, який був змінений в 2007 році. Також не заперечували проти того, що коли [PERSON] вселялася в спірну квартиру вона була у непридатному для життя стані. Також підтвердили, що ВПУ №29 з 2002 року по даний час жодного ремонту в [ADDRESS] не проводило. Представник співвідповідача Міністерства освіти і науки України будучи належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, але надали суду листа в якому просили розгляд справи проводити у відсутності їх представника та вказали, що у Міністерства відсутні повноваження щодо надання дозволу на проведення приватизації квартири [ADDRESS] Представник третьої особи Реєстраційної служби Володимирецького районного управління юстиції в Рівненській області будучу належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Свідок [PERSON] який працював директором ВПУ №29 з 1983 року по 2006 рік в судовому засіданні пояснив, що коли ВПУ №29 будувало нове приміщення для навчальних потреб то вирішили старе приміщення, а саме: [ADDRESS] переобладнати на квартири для працівників училища та надавати його в якості житла, але так нічого і не зробили. Саме приміщення було у занедбаному стані, прцівники які туди заселялися проводили капітальні ремонти за власний рахунок. Свідок [PERSON], який з 2006 року був головою профкому у ВПУ №29 в судовому засіданні підтвердив, що в 2007 році ВПУ№29 проводили заміну старих ордерів на нові жителям [ADDRESS], але де ділися старі ордери він не знає. Також пояснив, що дійсно останні десять років жителі [ADDRESS] проводять ремонти за власні кошти як зовні так і в середині. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що позивачка більше десяти років проживає в [ADDRESS] Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав: Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). З матеріалів справи вбачається, і це встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося учасниками процесу, що з 1999 року [PERSON] заселилася в [ADDRESS] на підставі ордеру, який був змінений 19.09.2007 року № 04, виданого ПВУ №29. Відповідно до інформації №16/411 від 24.04.2015 року наданої Володимирецьким РС УДМС України в Рівненській області вбачається, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 2002 року. З цього вбачається що позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном більше десяти років, оскільки це майно було передане їй у 1999 році, на підставі ордерів. Оскільки відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР ордер на жиле приміщення є лише підставою для вселення в надане жиле приміщення і не являється підставою володіння та користування ним. Згідно ч. 2 ст. 61 ЖК ордер є підставою для укладення договору найму житлового приміщення між особами, вказаними в ордері, та житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності, відповідним підприємством. При цьому з матеріалів справи вбачається, що ніяких договорів найму між позивачами та ВПУ №29, не укладалось, тобто в справі відсутні підстави для висновку про те, що позивачі користуються будинком на підставі певного правового титулу. Згідно довідки №01-36/195 від 16.06.2014 року виданої ВПУ №29, вбачається, що [PERSON] з 1986 року по даний час працює у ВПУ №29. Згідно довідки №01-35/877 від 15.12.2014 року виданої ВПУ №29, вбачається, що [PERSON] з 2002 року сплачує за проживання в [ADDRESS] у ВПУ №29. Відповідно до роз'яснення Міністерства юстиції України від 13.10.2011 «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Пасивна поведінка власника ВПУ №29 щодо свого майна, яке на даний час перебуває у іншої особи, відсутність претензій чи вимог до володільця про повернення майна, той факт, що власниця квартири тривалий час обходилася без нього, відповідач не виявляв зацікавленості до нього - усе це має розумітися як втрата інтересу та відмова від права власності. Зважаючи на доведеність факту добросовісності, відкритості, безперервності та безтитульності володіння позивачами протягом десяти років нерухомим майном, суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, їхні вимоги про визнання за ними права власності на це майно за набувальною давністю на підставі положень ст. 344 ЦК України. Що стосується вимог [PERSON], про визнання також за нею права власності на квартиру за набувальною давністю то суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. З матеріалів справи вбачається, що ордер на квартиру [ADDRESS] видавався її матері [PERSON], як працівниці ВПУ №29, За таких обставин суд вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю за [PERSON] немає. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивачі не ставлять.

Outcome: partial