Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування вимог зазначив, що він працював у відповідача на посаді спеціаліста лабораторії програмних проектів з 08.07.2013 року та був звільнений за власним бажанням 09.12.2013 року. При звільнені йому була надана довідка про заборгованість по заробітній платі у сумі 681,85 грн. Повний розрахунок з позивачем було проведено лише 31.12.2013 року, у зв'язку із затримкою розрахунку на 16 днів вважає, що відповідач повинен виплати середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, який відповідно до розрахунку складає 1756,60 грн. Причиною звільнення позивача стало несвоєчасна виплата заробітної плати, що погіршувало його майновий стан, змушувало прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, тому розмір моральної шкоди складає 10 розмірів заборгованості по заробітній платі у сумі 6818,50 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати у розмірі 1756,60 грн., моральну шкоду у розмірі 6818,50 грн. , а всього 8753,30 грн. Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Наполягав на задоволенні позовних вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет» є розпорядником бюджетних коштів, тому наступного дня після звільнення позивача одразу подано заявку до казначейської служби на видачу готівки та перерахування коштів та платіжне доручення для виплати заробітної плати при звільненні позивача. Термін фінансування заявки було порушено Управлінням державної казначейської служби України в м. Маріуполі Донецької області (далі УДК). Університет неодноразово звертався до УДК про недопущення затримки коштів для виплати заробітної плати працівникам університету, але відповіді УДК на ці звернення не надано. У зв'язку із тим, що відповідачем було вжито усіх заходів, передбачених законодавством щодо розрахунку із позивачем, вважає, що позов задоволенню не підлягає та відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Представник третьої особи Управління державної казначейської служби України в м. Маріуполі Донецької області в судовому засіданні пояснила, що наповнення державного бюджету здійснюється органами, що контролюють надходження бюджету та не залежить від органів Казначейства України. При проведенні видатків розпорядників і одержувачів бюджетних коштів органи казначейства в першу чергу в стислі терміни забезпечують виконання видатків. Видатки спеціального фонду розпорядників і одержувачів бюджетних коштів не вважаються захищеними коштами. Вважала позовні вимог не обґрунтованими. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до записів до трудової книжки позивач [PERSON] працював у Державному вищому навчальному закладі «Приазовський державний технічний університет» на посаді спеціаліста першої категорії лабораторії програмних проектів центру комп'ютерних технологій за терміновим договором з 08.07.2013 року та був звільнений за власним бажанням 09.12.2013 року відповідно до ст. 38 КЗоТ України ( а.с.7-8). Наказом № 246-07 від 25.11.2013 р. позивачу надана щорічна відпустка за період роботи 2013-2014 років з послідуючим звільненням 09.12.2013 року за власним бажанням на підстави заяви [PERSON] ( а.с. 21). Згідно розрахункового листка [PERSON] нарахований аванс 681,85 грн. за грудень 2013 року ( а.с.6). З заявки відповідача до УДК на видачу готівки та перерахування коштів на вкладні рахунки від 10.12.2013 року, вбачається, що було замовлено 681,85 грн. для виплати заробітної плати ( а.с.18). Платіжне доручення № 7116 від 10.12.2013 року, для перерахування компенсації при звільненні позивача у сумі 681,85 грн. згідно відбитку, було отримано УДК 27.12.2013 року та зазначена сума виплачена 27.12.2013 року (а.с.19). Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З ч. 1 ст. 116 Кодексу Законів «Про працю України» вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 цього Кодексу передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини, які склались між сторонами та вивчивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено строки розрахунку із позивачем при його звільненні, а саме розрахунок було виплачено через 16 днів після звільнення позивача. Відповідний платіжний документ про перерахування коштів хоча й було датовано 10.12.2013 року, проте реально до УДК надійшов тільки 27.12.2013 року. Даних про те, що завадило надати ці документи раніше суду не надано. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком розміру середнього денного заробітку позивача у сумі 109,80 грн., та розрахунком суми середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати, який складає 1756,80 грн. (109,8 грн. х 16 днів = 1756,8 грн.), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", із змінами, внесеними п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приходить до висновку, що позивачеві були завдані моральні страждання діями відповідача несвоєчасною виплатою заробітної плати. Визначаючи розмір відшкодування, суд враховує зміну життєвого укладу позивача через несвоєчасне отримання заробітної плати, проте з урахуванням конкретних обставин справи вважає можливим стягнути з відповідача в рахунок заподіяної позивачу моральної шкоди 200 гривень. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 гривень

Outcome: partial