Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

У квітні 2016 року ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь ПАТ «Український бізнес банк» заборгованість за кредитним договором № КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року в сумі 56 458,14 грн. Позов обґрунтований тим, що у звязку з неналежним виконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором №КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року станом на 02.03.2017 року виникла заборгованість в сумі 56 458,14 грн., яка складається з: 29 791,71 грн. заборгованості за основним боргом кредиту, 8 345,10 грн. заборгованості за нарахованими процентами, 13 188,77 грн. заборгованості за нарахованими комісіями, 5 132,56 грн. штрафу. 27 липня 2015 року ПАТ «Український бізнес банк» направляв [PERSON], [PERSON] вимогу про погашення кредитної заборгованості, яка на день подачі позовної заяви не виконана, а тому на підставі ст.ст.553,554 ЦК України заборгованість підлягає стягненню в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] У квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк», в якому просив визнати кредитний договір № КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року недійсним. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2017 року обєднано в одне провадження позовну заяву ПАТ «Український бізнес банк» до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позовною заявою [PERSON] до ПАТ «Український бізнес банк» про визнання кредитного договору недійсним. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2017 року позов ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Український бізнес банк» заборгованість за кредитним договором № КАВБКФ/1016815.1 від 23.10.2013 року, станом 2 березня 2017 р., а саме: 29 791 грн. 71 коп. заборгованість за основним боргом; 8 345 грн. 10 коп. заборгованість за нарахованими процентами; 13 188 грн. 77 коп. заборгованість за нарахованими комісіями; 5 132 грн. 56 коп. штрафу. В задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції; у задоволенні позову ПАТ «Український бізнес банк» відмовити; позов [PERSON] та [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Заявники не погоджуються із заборгованістю по пені в сумі 7333,51 грн. та штрафу в сумі 5132,56 грн. зважаючи на те, що згідно п.п.4.6, 6.1 кредитного договору фактично передбачено за одне і те ж порушення подвійну відповідальність одного виду, а тому включення судом одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення сплати відсотків, до сум, які підлягають стягненню є такими, що не відповідають правовим висновкам ВС України у справах №6-116цс13 від 06.11.2013 року, №6-2003цс15 від 21.10.2015 року. Заявники наполягають на тому, що судом не була застосована позовна давність щодо пені, що є порушенням вимог ст.258 ЦК України, необґрунтовано стягнуто проценти в сумі 8345,10 грн., оскільки із довідки про заборгованість вбачається поєднання процентів за користування кредитом та процентів за простроченим боргом. Також заявники посилаючись на правову позицію ВС України у справі №234/169/15-ц від 16.11.2016 року вважають несправедливими положення договору щодо плати за обслуговування кредиту та стягнення із них заборгованості по комісії в сумі 13 188,77 грн., що є підставою для визнання такого положення недійсним. На думку заявників, перебіг шестимісячного строку щодо поруки розпочався по тілу кредиту з 01.01.2015 року, а по процентах за користування кредитом з 01.01.2016 року, а не як зазначив суд з 23.10.2015 року, що відповідає правовій позиції ВС України, висловленій у справі №6-53цс14 від 17.09.2014 року. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте таким вимогам частково не відповідає рішення суду першої інстанції. Задовольняючи позов ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк», суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобовязання за кредитним договором № КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог. Проте повністю погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд, виходячи з наступного. Судом у справі встановлено, що 23 жовтня 2013 року між ПАТ «Український бізнес банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КАВБКФ/1016815.1, за умовами якого банк зобовязувався надати позичальнику споживчий кредит під заставу авто в сумі 65 000 грн. зі сплатою 7.00% річних строком до 22 жовтня 2015 року, з погашенням заборгованості за договором (кредит, відсотки за користування кредитом, суми комісії) у строки, визначені графіком і цим договором (п.4.2 кредитного договору). Відповідно до п.4.4 кредитного договору у разі виникнення простроченої заборгованості (відповідно до п.5.3) позичальник сплачує банку 14.00% річних, нарахованих на суму простроченої заборгованості від дати виникнення такої заборгованості до дати її погашення. Згідно із п.4.7 кредитного договору позичальник зобовязується повністю виконати зобовязання за договором не пізніше 22 жовтня 2015 року. Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання або невчасного виконання зобовязань, зазначених у п.4.7 цього договору, за відсутності додаткової угоди про відстрочення, вимагати від позичальника оплати штрафу у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості за даним договором. 23 жовтня 2013 року [PERSON] згідно кредитного договору № КАВБКФ/1016815.1 отримав 65 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером. З метою забезпечення кредитного договору, 23 жовтня 2013 року між ПАТ «Український бізнес банк» (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) було укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого заставодавець передає, а заставодержатель приймає в заставу належний його на праві власності транспортний засіб: марка SUZUKI, модель SX-4, тип хечбек-В, колір оранжевий, номер шасі (кузова, рами) TSMEYA21S00727383, 2013 року випуску, реєстраційний номер AI3757EE. В той же день, 23 жовтня 2013 року між ПАТ «Український бізнес банк» та [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязується солідарно нести відповідальність перед банком за виконання зобовязань за кредитним договором №КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року, укладеним між банком і [PERSON] на суму 65 000 грн. зі сплатою 7.000% річних зі встановленим строком погашення до 22 жовтня 2015 року. Частина 1 статті 1054 ЦК передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року станом на 02.03.2017 року виникла заборгованість в сумі 56 458,14 грн., з яких: 29 791,71 грн. заборгованість за основним боргом кредиту, 8 345,10 грн. заборгованість за нарахованими процентами, 13 188,77 грн. заборгованість за нарахованими комісіями, 5 132,56 грн. штраф. Незгода заявників із заборгованістю по пені в сумі 7333,51 грн. не заслуговує на увагу зважаючи на те, що умовами кредитного договору № КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року сплата пені не передбачена та таких вимог не було заявлено позивачем. А тому, є безпідставним твердження заявників про незастосування судом позовної давності щодо пені. Оскільки п.6.1 кредитного договору №КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року передбачено, що у разі невиконання або невчасного виконання зобовязань, зазначених у п.4.7 цього договору, за відсутності додаткової угоди про відстрочення, банк має право вимагати від позичальника оплати штрафу у розмірі 10% від суми простроченої заборгованості за даним договором, то незгода заявників із стягненням з них штрафу в розмірі 5132,56 грн. є необґрунтованою. Розмір заборгованості по процентах в сумі 8345,10 грн. підтверджується розрахунком, наданим позивачем, умовам п.4.4 кредитного договору, та не спростовується доводами заявників. Проте заслуговують на увагу доводи заявників про безпідставне стягнення з них заборгованості по комісії в сумі 13 188 грн. 77 коп. Відповідно до п.4.3 кредитного договору №КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року позичальник зобовязується сплатити банку щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,70% від суми кредиту, вказаної у п.1.2 договору. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16. За таких обставин, позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за нарахованими комісіями в сумі 13 188,77 грн. є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Також апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про припинення поруки з огляду на наступне. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. З матеріалів справи встановлено, що 27 липня 2015 року позивач направив [PERSON] та [PERSON] вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором №КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року. Заявлені вимоги позивач просив виконати позичальником протягом 30 днів, поручителем - протягом 35 днів (але не пізніше трьох днів після спливу терміну, встановленого для виконання заявлених вимог до позичальника). 11 серпня 2015 року [PERSON] та [PERSON] отримали зазначені вище вимоги, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Отже, правовідносини поруки припинилися відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України 11.02.2016 року, а позов подано банком 12.04.2016 року (згідно відбитка штампа на поштовому конверті). Враховуючи викладене, рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2017 року в частині стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Український бізнес банк» заборгованості за кредитним договором № КАВБКФ/1016815.1 від 23.10.2013 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Український бізнес банк». Зважаючи на положення ст.ст. 526, 1054 ЦК України та те, що [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобовязання за кредитним договором, з [PERSON] на користь ПАТ «Український бізнес банк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №КАВБКФ/1016815.1 від 23.10.2013 року, а саме: 29 791 грн. 71 коп. заборгованість, 8 345 грн. 10 коп. заборгованість за нарахованими процентами та 5 132 грн. 56 коп. штрафу. В задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Український бізнес банк» належить відмовити. Вирішуючи вимоги [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд виходить з наступного. Звернувшись у квітні 2017 року до суду з позовом, [PERSON] просив визнати кредитний договір № КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року недійсним, вважаючи несправедливими умовами договору про стягнення плати за обслуговування кредиту. Також позивач вважав, що вимога банку про укладення позичальником договору страхування з певною страховою компанією, що рекомендована банком є нечесною підприємницькою практикою. Крім того, 24 квітня 2015 року ПАТ «Український бізнес банк» не мав права ведення банківських рахунків фізичних осіб з рахунка №373921011681501. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, ч.ч. 1, 3 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність в кредитному договорі дефекту, а саме продубльовано частину пункту 6; пункт 6.4; пункт 6.5 Розділу VІ «Банк має право» та пункт 7.1 Розділу VІІ «Позичальник має право», який передбачає, що позичальник має право звернутися до банку з клопотанням про перенесення строків платежу у разі виникнення тимчасових фінансових або інших труднощів по незалежних від нього причинах не свідчить про недійсність договору та не може свідчити про нечесну підприємницьку практику, яка вводить споживача в оману. Вимога банку про укладення позичальником договору страхування з певною страховою компанією, що рекомендована банком не свідчить про нечесну підприємницьку практику зважаючи на те, що сторони є вільними в укладенні договору. До того ж, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №87 від 24.04.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Український бізнес банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію, а тому згідно ч. 4 ст. 75 Закону України "Про банки та банківську діяльність" заборонено проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки, такі розрахунки здійснюються через консолідований кореспондентський рахунок у НБУ, в даному випадку №320711112901026, а інших рахунків ПАТ «Український бізнес банк» не використовує. Отже, відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, з підстав використання рахунку № 37392101681501. Проте є вірними доводи [PERSON], що положення договору щодо плати за обслуговування кредиту є недійсними. З огляду на правову позицію Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 апеляційний суд вважає обгрунтованими вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним пункту п.4.3 кредитного договору № КАВБКФ/1016815.1 від 23 жовтня 2013 року, укладеного між ПАТ «Український бізнес банк» і [PERSON] в частині сплати банку щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,70% від суми кредиту, вказаної у п.1.2 договору. За таких обставин, рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк» про визнання кредитного договору недійсним підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову [PERSON] В задоволенні решти позову [PERSON] належить відмовити з вищезазначених підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду з позовом банк сплатив 1378 грн. (а.с.32). Оскільки позов банку задоволено частково на 76,63%, то з [PERSON] на користь ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк» належить стягнути 1055,96 грн. судового збору. У звязку з частковим задоволенням позову [PERSON], з ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк» на користь [PERSON] підлягає стягненню 640 грн. судового збору (а.с.204). При зверненні до суду з апеляційною скаргою [PERSON] та [PERSON] сплатили по 757,90 грн. судового збору (а.с.231,232). Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково на 23,37%, то з ПАТ «Український бізнес банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український бізнес банк» на користь [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню по 177, 60 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial