Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON]І та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача основну заборгованість за договором позики від 03.07.2008р. б/н в розмірі 32\~000,00 доларів США; 42880,00 доларів США несплачених відсотків за користування грошима, 3 % річних за користування грошима в розмірі 4800,00 доларів США; стягнути з відповідача основну заборгованість за договором позики від 04.02.2010р. б/н в розмірі 22\~000,00 доларів США; 15\~840,00 доларів США несплачених відсотків за користування грошима, а також 3 % річних за користування грошима в розмірі 2640,00 доларів США. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 15\~000,00 грн., а також поновити їй пропущений строк позовної давності для звернення до суду. В обгрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 03.07.2008р. між нею та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивачка надала відповідачу грошові кошти в сумі 49\~000,00 доларів США, а він зобовязувався повернути ці гроші до 03.07.2009р., сплачуючи відсотки за користування грошима згідно умов договору. Позивачка вказує, що у визначений термін відповідач повернув гроші у сумі 17\~000,00 доларів США, а решту суми не повернув. В подальшому між сторонами було укладено договір позики від 04.02.2010р., згідно якого позивачка надала відповідачу грошові кошти в сумі 22\~000,00 доларів США, а він зобовязувався повернути ці гроші у строк до 04.02.2011р., сплачуючи відсотки за користування грошима згідно умов договору. Позивачка зазначає, що у визначений строк відповідач грошові кошти в сумі 22\~000,00 доларів США не повернув, чим порушив її права. Неповернення відповідачем грошових коштів за вказаними вище договорами без достатніх на те підстав спричинили їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 15\~000,00 грн., яка полягає у тому, що через втрату грошових коштів, розмір яких є для позивачки значним, з вини відповідача, це призвело до тривалих душевних хвилювань, в зв'язку з чим погіршився стан її здоровя та якість життя в моральному аспекті. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, що викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог від 29.03.2015р. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 05.05.2016р., № 1375/1376, проведеної експертом ХНДІ судових експертиз ім. засл.проф. [PERSON], підпис від імені відповідача на договорі позики від 04.02.2010р. та розписці про отримання вказаної в договорі суми коштів виконано не відповідачем, а іншою особою. З огляду на це представник відповідача наполягав на тому, що фактично вказаний договір не укладався, а кошти за ним не передавались. Стосовно договору позики від 03.07.2008р. представник відповідача пояснив, що він не заперечує отримання відповідачем грошей за ним згідно розписки від 03.07.2008р., проте вказує на пропущення позивачкою строків позовної давності за даною вимогою. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами у справі 03.07.2008р. було укладено письмовий договір позики, згідно умов якого позивачка [PERSON] надала відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 49\~000,00 доларів США, а він зобовязувався сплачувати відсотки за користування грошима та повернути їх у строк до 03 липня 2009 року. На підтвердження фактичного отримання грошей відповідач, згідно п. 1.3 договору, надав розписку, відповідно до якої зазначив, що фактично отримав гроші, які є предметом договору та які зобовязується повернути до 03.07.2009р. Вказані обставини в судовому засіданні представниками сторін у справі не заперечувалися. Також судом було встановлено, що відповідач виконував свої зобовязання щодо сплати відсотків за договором за користування грошима до моменту повернення грошей 03.07.2009р. З урахуванням цього строку відповідач частково повернув суму коштів за договором 17\~000,00 доларів США, проте решту грошей 32\~000,00 доларів США не повернув. Даний факт представниками сторін в судовому засіданні не оспорювався. В оригіналі розписки від 03.07.2008р., виданої [PERSON] в звязку з укладенням договору позики від 03.07.2008р. б/н, долученому до матеріалів справи, вказано про те, що відповідач отримав та зобовязується повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 49\~000,00 доларів США. Факт надання відповідачем цієї розписки визнано представником відповідача в судовому засіданні. Крім того, між сторонами було укладено договір позики від 04.02.2010р., згідно якого позивачка надала відповідачу грошові кошти в сумі 22\~000,00 доларів США, а він зобовязувався повернути ці гроші у строк до 04.02.2011р., сплачуючи відсотки за користування грошима згідно умов договору. Позивачка зазначає, що у визначений строк відповідач грошові кошти в сумі 22\~000,00 доларів США не повернув, чим порушив її права. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 31.03.2015 р. за № 1040, проведеної ХНДІСЕ ім. засл.проф. [PERSON], рукописний текст розписки від 04.02.2010 р. від імені [PERSON] на суму 22\~000,00 доларів США, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 05.05.2016р . за № 1375/1376, проведеної ХНДІСЕ ім. засл.проф. [PERSON], згідно якого підпис від імені [PERSON] на договорі позики від 04.02.2010р.б/н та розписці про отримання вказаної в договорі суми коштів виконано не [PERSON], а іншою особою. З огляду на ці обставини у справі відсутніми є докази, які б вказували на фактичне укладення вказаного договору між сторонами, видання за ним відповідачем боргової розписки та, відповідно, фактичної передачі йому позивачкою грошових коштів в розмірі 22\~000,00 доларів США. Тому, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст., ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Також, статтею 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, у ч.1 цієї статті сказано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ч.2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною\~1 ст.\~1050 ЦК України визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.\~625 ЦК Оскільки відповідач після настання строку повернення грошей за договором від 03.07.2008р. б/н фактично продовжив користуватись грошима в сумі 32\~000,00 доларів США, які ним не були повернуті, це є підставою для нарахування та виплати позивачці відсотків, обрахованих від даної суми згідно умов укладеного договору за весь час прострочення. Вирішуючи справу в межах позовних вимог, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог від 29.03.2015р., суд бере до уваги розрахунок відсотків, наданий позивачкою. Так, суд враховує, що відсотки мають бути нараховані та сплачені за 67 місяців, починаючи з дати повернення суми позики, визначеної договором від 03.07.2008р., а саме 03.07.2009р. Таким чином, виходячи із місячної відсоткової ставки за договором на рівні 2 % щомісяця, кожного місяця відповідач мав сплачувати 640 доларів США, а за рік, відповідно, 7\~680 доларів США. За 5 повних років відповідач мав сплатити 38\~400,00 доларів США, а за 5 місяців після того додатково 4\~480,00 доларів США, загалом 42880,00 доларів США. Також суд зауважує, що виходячи із наведених вище приписів ст. 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання, з відповідача також має бути стягнуто 3 % річних від простроченої суми. При цьому, проценти, визначені статтями\~536, 1048 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.\~625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями\~536, 1048 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст.\~625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.\~536 ЦК та іншими статтями, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.\~625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Оскільки вимоги про одночасне стягнення зазначених вище процентів були заявлені позивачкою в даній справі, суд знаходить підстави, з урахуванням вищевикладеного, такі позовні вимоги задовольнити. Таким чином, крім зазначених вище сум відсотків за користування грошима, з відповідача має бути стягнуто 3 % річних від суми боргу. За договором позики від 03.07.2008р. б/н заборгованість складає 32\~000,00 доларів США, отже 3 % річних від даної суми за 1 рік складає 960 доларів США . За 5 років дана сума складає 4800,00 доларів США, яка підлягає стягненню. Згідно курсу валют, встановлених Національним банком України станом на 26 липня 2016 року, 100 доларів США складають 248 гривень. Таким чином суд задовольняє вимоги позивача про стягнення 3% річних, виходячи з офіційного курсу валют, встановлених Національним банком України, тобто на користь позивача підлягає стягненню 119\~040 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування моральної шкоди в розмірі 15\~000,00 грн., суд знаходить їх такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В даній справі судом встановлено порушення відповідачем його зобовязань за договором позики від 03.07.2008р. Як зазначалося вище, ст., ст. 610, 611 ЦК України вказують на настання правових наслідків у разі порушення зобовязання, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. З наданих до суду виписок з амбулаторної картки позивачки, виданих ДУ «Інститут дерматології та венерології Національної академії медичних наук України» встановлено, що вона страждає на часторецидивуючу крапивницю, яка в результаті тривалого стресу перейшла в хронічну екзему та токсидермію на фоні супутніх захворювань. Також зазначається про те, що позивачка у період з 2009 по 2015 роки зверталася до лікувального закладу в звязку із рецедивами ховороби, викликаними психо-емоційним навантаженням. Представник позивачки в судовому засіданні стверджував, що позивачка зазнала душевних страждань в звязку із протиправною поведінкою відповідача щодо неповернення грошових коштів за договором, сума яких є значною, а також тривалими обіцянками відповідача щодо повернення грошей, які не було дотримано. Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів, які вказують на тривале спілкування, листування, тощо між сторонами з приводу повернення суми боргу, надання відповідачем обіцянок щодо сплати боргу, проте не повернута відповідачем позивачці сума грошових коштів за договором від 03.07.2008р. обєктивно є значною, враховуючи загальний рівень життя в Україні, який, згідно ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» оцінюється за допомогою прожиткового мінімуму, який, в свою чергу, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» для непрацездатних осіб встановлено на рівні до 30.11.2016 р. 1130 грн., а з 01.12.2016р. 1247 грн. В звязку з цим суд погоджується з доводами позивача про те, що фактична неможливість розпоряджатися цими коштами та невизначеність щодо їх повернення позбавляла позивачку впевненості у майбутньому, ускладнювала існування в матеріальному сенсі, що, в свою чергу, спричиняло зміну на гірше якості її життя та спричиняло душевні страждання, в звязку з якими позивачка зазнала психо-емоційного напруження, яке призвело до загострення хронічної хвороби. Суд враховує також те, що позивачка є літньою людиною, вдовою. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що сума 5\~0000 грн. є співрозмірною спричиненим душевним стражданням, враховуючи значну суму боргу, недоотриманих за договором позики від 03.07.2008р. відсотків, характеру невиконання зобовязання, спричинення шкоди здоров'ю. Крім того, позивачка та її представник просили про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з урахуванням її похилого віку, стану здоровя, наявності у період з 2009 по 2014 роки загострення хронічних захворювань, а також систематичного перебування у цей період у лікувальних закладах, що призвело до неможливості вчасного звернення до суду. Відповідачем та його представником до суду надано заяву про застосування позовної давності згідно ст. 267 ЦК України. Вирішуючи дане питання, суд виходить з наступного. Згідно приписів ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин 2,3,4,5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В даній справі судом встановлено, що за договором позики від 03.07.2008р. строк повернення коштів в розмірі 49\~000,00 доларів США настав 03.07.2009р. (п. 1.6. договору). Таким чином, відповідно до приписів ст. 260 ЦК України, обчислення трирічного строку позовної давності за спірними правовідносинами починає свій перебіг наступного дня 04.07.2009р. та спливає 04.07.2012р. Позивачка звернулась до суду в жовтні 2014 року. Таким чином, трирічний строк позовної давності для звернення до суду нею було пропущено. Досліджуючи доводи позовної заяви та докази, надані в обгрунтування поважності причин пропуску строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно паспорту позивачки серія ММ № 1955246, виданого ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області 26.03.2001р., посвідчення серії АІ № 902920 від 10.10.2002р., посвідчення Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова серії АБ № 156498, та враховуючи приписи ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших осіб похилого віку в Україні», ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", позивачка є особою похилого віку, ветераном праці, пенсіонером з 2002 року. Згідно наявних в матеріалах справи виписок з амбулаторної картки позивачки, виданих ДУ «Інститут дерматології та венерології Національної академії медичних наук України» з 2009 року позивачка лікувалась у вказаній установі в звязку з часто рецидивуючою крапивницю, яка в результаті тривалого стресу перейшла в хронічну екзему та токсидермію на фоні супутніх захворювань. Так, зокрема, згідно дослідженої судом Виписки від 30.10.2015р. № 884 встановлено, що клінічна картина захворювання, на яке страждає позивачка, характеризується множинними висипаннями на шкірі тулуба, кінцівок та слизових, набряком м'яких тканин обличчя, першінням зовнішніх дихальних шляхів аж до нападів задухи. Періодично шкіряний процес маєрозповсюджений характер у вигляді еритематозних очагів з уртикарними висипаннями, які супроводжуються сильним свербіжем та печінням, які призводять до різкого порушення загального стану пацієнта, що значно ускладнює життя та призводить до тимчасової втрати працездатності. Пацієнтка неодноразово проходила стаціонарні курси інтенсивної терапії, які включали десенсибілізуючу, детоксикаційну та гормональну терапію, а також терапію супутніх захворювань, які має позивачка: гіпертонічної хвороби ІІ ступеня, ІБС, атеросклерозу, СН ІІ А ступеня, реактивного поліартриту, атеросклерозу аорти та серцевих судин. Крім того, судом досліджено виписку з амбулаторної картки позивачки, надану КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 17» від 25.09.2014 р., з якої встановлено, що у період, що припадає на перебіг строку позовної давності в даній справі, позивачка зверталася до вказаного закладу охорони здоровя з приводу хронічних захворювань, в серпні 2010 року перебувала на стаціонарному лікуванні КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. [PERSON] з приводу защемленої параумбілікальної грижі, в липні 2014 року прооперована з приводу видалення гемороїдального вузла в КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №2». Аналізуючи в сукупності докази, які вказують на похилий вік позивачки та докази, що свідчать про наявність у неї стійкого захворювання, яке характеризується множинними тривалими болісними симптомами, що супроводжуються втратою працездатності, загальний незадовільний стан здоровя позивачки, проходження лікування в медичних закладах, суд доходить висновку про наявність поважних причин пропуску нею строку позовної давності для звернення до суду в даній справі в звязку із станом здоровя. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача, надані в судовому засіданні, за якими стан здоровя позивачки, незважаючи на хвороби, перебуває у межах норми для будь-якої людини, а також доводи про те, що позивачка мала можливість видати доручення для звернення до суду іншій особі. Крім того, позивачці цивільним законодавством гарантовано право особистого звернення до суду, яким вона скористалась в даному випадку; крім того, видання доручення також передбачає здійснення певних дій та проходження процедур, сплату послуг нотаріуса, тощо, а наявність представника не виключає необхідність участі позивача у підготовці необхідних документів, доказів, сплаті платежів, повязаних з судовим розглядом, вчинення інших дій. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивачки та, відповідно, поновити їй строк звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial