Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом (в подальшому уточнений) до Публічного акціонерного товариства «Азот», третя особа: Управління держпраці у Черкаській області про стягнення нарахованої, але не виплаченої зарплати, середнього заробітку за час затримки виплати звільненому працівнику, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, інших виплат, які передбачені колективним договором, а також моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона 31.03.1978 вона була прийнята на роботу апаратником Черкаського виробничого об`єднання «Азот», згідно з наказом № 65 від 31.03.1978. 21.06.2011 ВАТ «Азот» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Азот» м. Черкаси. 15.05.2017 згідно з наказом № 498-вк від 11.05.2017 року вона звільнена з роботи за власним бажанням (виходом на пенсію), за ст. 38 КзпП України. Під час перебування у трудових відносинах відповідачем їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата, яка і на час звільнення виплачена не була. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначає, що позивач позбавлена обґрунтовано вказати суму заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку, яка необхідна для розрахунку та підлягає до стягнення з відповідача за ст.ст.116, 117 КЗпП України. Таким чином, просить суд, - стягнути з ПАТ «АЗОТ» на свою користь заборгованість по нарахованій та невиплаченій заробітній платі без зазначення розміру; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.05.2017 року по 15.02.2019 (на день подачі позову) в сумі 210 грн. 000 коп., враховуючи середньомісячний заробіток - 10000 грн.; заборгованість невиплачених сум, передбачених ст.44 КЗпП України, а саме, - вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, який становить 3000грн., а також компенсацію за невикористану щорічну відпустку згідно із ст. 83 КЗпП України без зазначення розміру; інші виплати, що передбачені колективним договором без зазначення розміру та положень колективного договору; моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., завдану їй, що призвело до страждання від втрати змоги повноцінного харчування та відпустки через мізерну пенсію; витрати на професійну правову допомогу, які вона понесла, відповідно до п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, а також стягнути всі судові витрати, які передбачені ст.ст. 133-142 ЦПК України. Ухвалою суду від 04.03.2019р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 27.03.2019р. позовну заяву визнано такою, що неподана та повернуто позивачеві. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 30.05.2019р. ухвалу суду першої інстанції від 27.03.2019р. скасовано, а матеріали справи направлено для продовження розгляду до Придніпровського райсуду м. Черкаси. Ухвалою суду від 05.06.2019 року відкрито провадження по даній справі, призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та встановлено сторонам строк для подачі відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив. 05.07.2019 на виконання вимог ст. 278 ЦПК України представником відповідача ПАТ «Азот» - адвокатом Чижовим К.Л. подано відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «АЗОТ», а через відсутність об`єктивної можливості здійснити таку виплату; 07 березня 2017 року відбулася повна зупинка виробництва, що призвело до поглиблення скрутного фінансового становища і лише з червня 2017 року підприємство почало відновлювати свою роботу, проте з-за простою - існує гостра нестача оборотних коштів. Крім того, зазначає, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 31 серпня 2017 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «АЗОТ» в межах суми стягнення 611 872 475 грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ «АЗОТ» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Таким чином, оскільки вина ПАТ «АЗОТ» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і її позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними і не підлягають задоволенню. У позові не зазначено розмір нарахованої, але не виплаченої зарплати, яку б просив позивач стягнути з відповідача, незважаючи на наявність у позивача довідки від 14.09.2018 року №№514, 515. Враховуючи розмір середньоденного заробітку позивача, який становить 302,61грн., останній не навів розрахунки щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає до стягнення. Крім цього, зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON] , сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає істотному зменшенню з огляду на принцип співмірності, а також на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «АЗОТ» повинен буде сплатити до бюджету. При цьому, посилається на лист Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 року № 23714/6/99-99-17-03-03-15, який за своїм призначенням має інформативний характер та на постанову апеляційного суду Черкаської області від 07.06.2018 року (справа № 712/2008/18), в якій йде мова про стягнення заробітної плати, невиплаченої про звільненні працівника середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу із вказівкою щодо утримання податків, обов`язкових платежів та зборів. Відповідач вказує у відзиві на те, що позивачем не наведено розрахунок вихідної допомоги, який просить стягнути з ПАТ у розмірі 30000грн., а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити. Позивач просить стягнути заборгованість (компенсацію) за невикористану щорічну відпустку, між тим, період затримки виплати зарплати позивач зазначає 21 місяць. Є незрозумілим, які має на увазі позивач інші виплати, що передбачені відповідачем, згідно з колективним договором та не вказано види виплат та не наведено відповідні розрахунки, а тому підстав для задоволення в цій частині позову, немає. Що стосується відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000грн., то відповідач вважає, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його моральні страждання, їх розмір, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ПАТ та його моральними збитками, а тому позовні вимоги відповідач вважає безпідставними. В ході розгляду справи 11.09.2019 позивачем [PERSON] подано до суду уточнену позовну заяву, в якій вона уточнила позовні вимоги та просила стягнути з ПАТ «Азот» на її користь: заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі в сумі 19494 грн. 02 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16.05.2017 року по 10.09.2019 в сумі 175816 грн. 41 коп., а також компенсацію за невикористану щорічну відпустку згідно із ст. 83 КЗпП України без зазначення розміру; інші виплати, передбачені колективним договором без зазначення виду та без посилання на відповідні норми; моральну шкоду з розрахунку 25 грн. щоденно (що еквівалентно вартості 1 пляшки молока ємністю 0,5 л) за кожен день затриманого розрахунку при звільненні з роботи по дату постановлення рішення, що становить 14 525 грн., а також стягнути всі судові витрати, які передбачені ст.ст. 133-142 ЦПК України. Одночасно позивач просила закрити провадження по справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, передбаченої ст. 44 КЗпП України на суму 30 000 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн. за надані юридичні послуги представником [PERSON] , - у зв`язку з відсутністю предмету спору, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою суду від 11 вересня 2019 року позовні вимоги [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення з ПАТ «Азот» на її користь вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, передбаченої ст. 44 КЗпП України на суму 30 000 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн. закрито провадженням у зв`язку з відсутністю предмету спору. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, за матеріалами справи просила розгляд справи проводити без її участі. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю - Ярмоленко О .В. заперечувала проти позовних вимог, що викладені у первісному позові та в уточненій позовній заяві від 11.09.2019. Так, пояснила, що [PERSON] дійсно працювала на підприємстві та звільнилась за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію. Вона звернулась до підприємства із заявою і їй були надбані дві довідки про заборгованість по зарплаті та про середньоденний заробіток. При цьому, позивачем в первісному позові не вказано розмір позовних вимог по заробітній платі та середньому заробітку за час затримки розрахунку, а для розрахунку взято якісь 10 000 грн. Щодо виплат за ст. 44 КЗпП України, то до матеріалів справи долучено копію наказу, за яким вона звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Отже, посилання на ст. 44 КЗпП України є безпідставними, оскільки закон передбачає зовсім інші підстави для таких виплат, тож дана норма не може бути в даному випадку застосована. До того ж, відсутні дані, що позивачка просила ПАТ «Азот» звільнити її за порушення її трудових прав, тож дана вимога є безпідставною. Щодо виплат за невикористану відпустку, то розмір компенсації за невикористану відпустку включено у розмір заборгованості по заробітній платі. Тож вважає, що у задоволенні даної вимоги слід також відмовити. Що стосується стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн., то повністю заперечувала проти задоволення позову в цій частині, так як всупереч ст. 81 ЦПК позивачка не надала доказів, що саме дії відповідача спричинили їй моральні страждання, не довела розмір шкоди та причино - наслідковий зв`язок. Що стосується правової допомоги - заперечувала проти задоволення, оскільки відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються особі, яка скористалась послугами адвоката, а в даному випадку позивача скористалась послугами ФОП [PERSON] , за що йому заплатила 1500 грн. Зазначила, що у відповідача існували об`єктивні причини невиплати заробітної плати, так як підприємство не працювало, через відключення подачі газу, що є необхідним для виробництва сировини. Органи ДВС неодноразово накладали арешт на грошові кошти підприємства. Зазначила, що в разі задоволення середнього заробітку, то суму, яка підлягає до стягнення, просила вказати із визначенням в рішенні суду - з відрахуванням обов`язкових зборів та податків, про що просить і позивач в позові. До того ж, сума середнього заробітку завищена позивачем порівняно із заборгованістю по зарплаті, а тому вважає, що її слід зменшити. Що стосується інших виплат по колективному договору, то в задоволенні даної вимоги просить відмовити, оскільки відсутні докази та посилання на пункти колективного договору, які б дали підстави для нарахування таких виплат. Представник третьої особи - управління Держпраці у Черкаській області в судове засідання не з`явився, до початку надано клопотання від 09.09.2019, в якому просить проводити розгляд справи без участі їхнього представника. Заслухавши думку представника відповідача, враховуючи думку позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, згідно даних трудової книжки БТІ № 2180061 позивач [PERSON] була прийнята 31.03.1978 на роботу апаратником хімічної водоочистки Черкаського виробничого об`єднання «Азот», згідно із наказом № 65 від 31.03.1978. 15.05.2017 відповідно до наказу № 498-вк від 11.05.2017 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням (виходом на пенсію), за ст. 38 КзпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «АЗОТ» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, а також на час розгляду справи, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо не здійснення з ним розрахунку по заробітній платі. Відповідно до даних довідки № 514 від 14.09.2018 року, виданої ПАТ «Азот», - станом на 13.09.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 19494 грн. 02 коп.: за лютий - 1806 грн. 42 коп., березень - 4313 грн. 75 коп., квітень - 5496 грн. 68 коп. травень - 7877 грн. 17 коп. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ПАТ «АЗОТ» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із трудових правовідносин, який регулюється Кодексом законів про працю України (глава VІІ). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95 (1949), яка ратифікована 30.06.1961р. закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 27.02.2019) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] не виплачена й на час розгляду справи. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на кошти та майно підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій; з-за того, що відповідач був поставлений у залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот», а також вартості імпортних мінеральних добрив та значними змінами в кон`юнктурі ринку, зупинення виробництва. Однак, суд звертає увагу на те, що [PERSON] була звільнена з ПАТ «Азот» 15.05.2017 року, згідно із наказом № 498-вк від 11.05.2017 року, постанова про арешт майна боржника ПАТ «АЗОТ» державним виконавцем винесена 31 серпня 2017 року, а заборгованість із заробітної плати рахується з лютого 2017 року, що свідчить про об`єктивну можливість відповідача вчасно виплатити заробітну плату до накладення арештів на майно та кошти. А тому, доводи представника відповідача про неможливість здійснення повного розрахунку із [PERSON] в день її звільнення, суд не приймає. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків/коштів/майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON] , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки з ним розрахунку по заробітній платі. Під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 19494 грн. 02 коп. Крім того, як вбачається з довідки № 1102 від 22.08.2019 [PERSON] в травні 2017 року (звільнена з 15.05.2017) нарахована компенсація за невикористану відпустку в кількості 23 календарні дні на суму 5107 грн. 45 коп. та одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію при звільненні згідно колективного договору ПАТ «Азот». При цьому, сума компенсації за невикористану відпустку також включена в суму заборгованості за травень 2017 року. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у вказаному розмірі 19494 грн. 02 коп., яка включає і суму компенсації за невикористану відпустку. Отже, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку, не вбачається. Як зазначалося вище, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року (наступний робочий день після звільнення) по 10.09.2019 року, а не з 15 травня 2017 року, як просить позивач. Крім того, [PERSON] фактично звільнена з роботи не 11.05.2017 (дата винесення наказу про звільнення), а 15 травня 2017 року, що вбачається з даних трудової книжки. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 10 вересня 2019 року включно, в межах заявлених позовних вимог в редакції від 11.09.2019р., суд виходить з такого: за даними довідки про доходи № 515 від 14.09.2018 року, середньоденний заробіток [PERSON] становив 302 грн. 61 коп. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року (наступний день після звільнення) по 10 вересня 2019 року включно, становить 581 робочий день. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 10 вересня 2019 року становить 175816грн. 41 коп. (із розрахунку 302 грн. 61 коп. (середньоденний заробіток позивача) х 581 робочий день), який і підлягає до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] . На думку суду, підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, про що вказує відповідач у відзиві, відсутні. Крім того, враховуючи первісні позовні вимоги, за якими позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який нею визначено у розмірі 210000грн., враховуючи остаточні позовні вимоги, які викладені нею у заяві від 11.09.2019р., а також відсутність позиції позивача щодо вирішення питання про стягнення з відповідача на її користь різниці: 210000грн. - 175816,41грн. = 34183,59коп., то на думку суду в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки суд, відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, підстав для стягнення коштів в розмірі 34183,59грн., немає. На думку суду, вирішення даного спору узгоджується з рішеннями ВП ВС від 31.01.2019р. справа №910/4518/16, Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27 квітня 2016 року №6-113цс16. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5 ЦПК України в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, - повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Враховуючи, що відповідач станом на день ухвалення рішення суду так і не розрахувався з позивачем, суд вважає, що позивачеві була завдана моральна шкода внаслідок бездіяльності відповідача, а саме: невиплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, у тому числі тривалість порушення прав позивача, характер порушення прав позивача, характер та обсяг душевних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків, здійснення додаткових зусиль для організації власного життя, зусиль, вжитих для відновлення порушених прав, а також принципи розумності та справедливості. Тому, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 700грн.00 коп., яка є достатньою і справедливою компенсацією завданої моральної шкоди. В іншій частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, як на думку суду, слід відмовити, яка є явно завищеною. Що стосується компенсації [PERSON] , як вона вказує, інших виплат, передбачених колективним договором, то суд вважає дану вимогу не обґрунтованою та не доведеною, оскільки позивачем не зазначено виду та розміру даних виплат. Позивачем не вказано, якими нормами цивільного законодавства передбачені виплати та відсутні посилання на положення колективного договору, за якими відповідач повинен здійснити ці виплати. А тому в задоволенні позовної вимоги про відшкодування інших виплат, передбачених колективним договором, слід відмовити. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме, - слід стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену зарплату в розмірі 19494 грн. 02 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16 травня 2017 року по 10 вересня 2019 року включно в сумі 175816 грн. 41 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України та моральну шкоду в розмірі 700 грн.00 коп. В іншій частині позову слід відмовити. Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України з ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 1960 грн. 10 коп. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та,

Outcome: partial