Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 09 листопада 2014 року о 18-00 годині по пр. Дружби Народів у м. Дніпродзержинську сталася ДТП за участю транспортних засобів «Опель Омега В», н/з [NUMBER], під його керуванням та «Тойота Королла», д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON] В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Опель Омега В», що належить [PERSON], проте на підставі генеральної Довіреності серії ВКО № 380152 від 11.06.2008 року, строком на 10 років, всі грошові суми внаслідок експлуатації а також на відшкодування шкоди має право одержувати [PERSON]. Відповідно до висновку судового експерта [PERSON] № 043/15 від 12.06.2015 року, ринкова вартість автомобіля «Опель Омега В» на момент пошкодження складає 79792,24 грн. В зв'язку з тим, що вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищує ринкову (дійсну) вартість досліджуваного автомобіля, вартість матеріального збитку визначається такою, що дорівнює його ринковій (дійсній) вартості на момент пошкодження, оскільки відновлювати автомобіль економічно недоцільно. Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.11.2014 року винним у скоєнні ДТП визнано [PERSON], з якого позивач просив стягнути вартість матеріального збитку у розмірі 79 792 грн. 24 коп., суму, сплачену за проведення авто товарознавчого дослідження - 900 грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. (а.с.1-5). 19 жовтня 2015 року за клопотанням [PERSON] судом залучено до участі у справі у якості співвідповідача Страхову компанію «Гарант-Авто», оскільки на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед третіми особами була застрахована (поліс № АС/8665784 терміном дії з 12 січня 2014 року по 11 січня 2015 року). Позивач проти задоволення даного клопотання заперечував. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року (з урахуванням додаткового рішення від 29 березня 2016 року) позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн., в рахунок відшкодування витрат на проведення товарознавчого дослідження - 900 грн., на повернення судового збору - 551 грн. 20 коп. В задоволенні позовних вимог про стягнення із [PERSON] матеріального збитку в розмірі 72 792 грн. 24 коп. - відмовлено (а.с.66-67, 90). В апеляційній скарзі представник [PERSON] - [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі та стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] вартість матеріального збитку - 79 792,24 грн., моральну шкоду - 10 000,00 грн., та судовий збір у розмірі 1050, 53 грн. за подання позову, 1155, 58 грн. за подання апеляційної скарги; в іншій частині рішення залишити без змін (а.с.75-77). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із постанови Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02.11.2014 року вбачається, що 09 листопада 2014 року о 13 годині 00 хв. водій [PERSON] керував автомобілем «Тойота Каролла» д/н [NUMBER] в м. Дніпродзержинську по пр. Дружби Народів, перед зміною напрямку руху (повороту ліворуч) не переконався, що це буде безпечно, скоїв зіткнення з автомобілем «Опель Омега» д/з [NUMBER] (водій [PERSON].), що рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП травмованих немає, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказаною постановою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.11). Згідно висновку № 043/15 автотоварознавчого дослідження, складеного судовим експертом 22 червня 2015 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Опель Омега» д/з [NUMBER] складає 79792,24 грн. (а.с.13). Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Тойота Королла» д/н [NUMBER] була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну здоров'ю - 100 000грн., за шкоду, заподіяну майну - 50 000грн. (а.с.40). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» зобов'язана повністю відшкодувати шкоду, яка завдана позивачу пошкодженням автомобіля в результаті ДТП, а [PERSON], як особа, відповідальність якої застрахована, не відповідає перед потерпілим за завдану ним шкоду у зв'язку з ДТП. Проте погодитись з такими висновками неможливо з огляду на наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика, як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Тобто, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Саме такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа №6-2808цс15) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Однак, суд першої інстанції вказаних положень закону не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що ПАТ «СК «Гарант» зобов'язане повністю відшкодувати шкоду, яка завдана позивачу, а [PERSON] як особа, відповідальність якої застрахована, не відповідає перед потерпілим за завдану ним в результаті ДТП шкоду. За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України (суд не застосував закон, який підлягав застосуванню), з ухваленням нового рішення про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, 79792.24 грн., що не позбавляє відповідача [PERSON] права порушувати питання про захист його майнового інтересу як страхувальника, перед страховою компанією. У той же час доводи відповідача про те, що судом не врахована вартість пошкодженого автомобіля, - не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач під час розгляду справи у суді 1 інстанції такої заяви не подавав. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв'язку з пошкодженням в результаті ДТП належного позивачу автомобіля, йому була завдана моральна шкода з вини відповідача, і стягнув 2000 грн. виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. В апеляційній скарзі відсутні доводи щодо незгоди із зазначеною сумою, а відповідачем рішення суду не оскаржується, тому у частині стягнення моральної шкоди, а також витрат на проведення товарознавчого дослідження і на повернення судового збору - слід залишити без змін. Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2206 грн. 11 коп.

Outcome: partial