Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики до відповідача [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 405000 (чотириста п`ять тисяч) доларів США. Грошові кошти були передані відповідачу готівкою в повному обсязі в день укладення договору, що підтверджується власноручним написом відповідача на розписці. Згідно даної розписки, грошові кошти відповідач зобов`язувався повернути позивачу в повному обсязі до 01.01.2012 року. Проте, відповідач кошти не повертав, жодних заходів для погашення боргу не проводив, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення даних коштів. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 червня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 3237165,00 (три мільйони двісті тридцять одна тисяча сто шістдесят п`ять) гривень. Проте, станом на сьогоднішній день, рішення суду відповідачем не виконується жодним чином, а сума боргу залишилась незмінною. Розрахунок 3% річних проводиться за останні три роки після ухвалення рішення судом. Отже, починаючи з 20 грудня 2015 року по 20 грудня 2018 року три проценти річних за прострочення основного зобов`язання становлять 36483,29 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 20.12.2018 року складає 985048,83 грн. Також, позивачем при зверненні з даним позовом до суду сплачено судовий збір у сумі 8810,00 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 36483,28 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 13.12.2018 року складає 1021531,84 грн., а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов. Також, позивач [PERSON] , будучи присутнім в ході розгляду справи суду та допитаним в якості свідка пояснив, що дійсно позичав [PERSON] кошти, які той досі не повернув. Ні до написання відповідачем розписки про отримання коштів, ні після - позивач жодних документів про повернення боргу відповідачем не підписував. З приводу наданої відповідачем розписки від його імені - позивачу нічого невідомо, він її не підписував та будь-які кошти йому не повертались. Також, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 червня 2013 року було використане позивачем для набуття у власність будинку, який раніше належав відповідачу по [ADDRESS] . Пояснив, що з 2006 року був приватним підприємцем та до 2010 року заробляв чималі кошти, а тому мав можливість позичити відповідачу суму, зазначену у розписці. Також, представник позивача в судовому засіданні звернула увагу суду на те, що станом на даний час рішення суду від 2013 року про стягнення з відповідача боргу не виконане, про що свідчать документи виконавчого провадження. Крім цього, звернула увагу суду на те, що у наданій відповідачем копії розписки від імені позивача немає ні серії паспорта, ні дати написання розписки, ні дати народження позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказав суду, що у 2014 році кошти за розпискою відповідачем були повернуті позивачу, про що свідчить наявна в справі копія розписки позивача. Будучи присутнім в ході розгляду справи, відповідач [PERSON] будучи допитаним в якості свідка суду пояснив, що з позивачем він познайомився у 2006-2007 роках та в них склались довірительні стосунки. У 2010 році відповідач захотів відкрити свій бізнес та позичив у позивача кошти в сумі 405000 доларів США, оформивши розписку. Разом з тим, свій бізнес відповідач так і не почав. Станом на 2013 рік у відповідача всієї суми не було, у зв`язку з чим позивач звертався до суду, сказавши, що хоче мати рішення суду на руках. В травні-червні 2014 року відповідач повернув позивачу всі кошти, які брав у борг, про що позивач власноруч написав розписку в присутності відповідача. При цьому, він не звернув увагу, що там немає дати. У 2019 році відповідач випадково дізнався про дане рішення суду про стягнення з нього коштів в порядку ст.625 ЦК України, про це йому сказав сусід. Звернув увагу суду на те, що з 2010 року позивач взагалі не звертався до нього з вимогою про повернення боргу. Також, відповідачу не було відомо про те, що у 2016 році позивач звертався до органів ДВС з метою примусового виконання рішення суду. Пояснив, що з позичених коштів він витратив на той час лише 27000 доларів США, а решта були в нього на руках, однак він хотів віддати усю суму. Крім цього, представник відповідача звернув увагу суду на те, що оригінал розписки надати суду не може, оскільки це письмовий доказ, який є належним підтвердженням повернення коштів. Також, звернув увагу суд на те, що рішенням суду у 2013 році було стягнуто заборгованість в гривнях, а тому якщо суд прийде до переконання стягнення заявленого позивачем боргу, необхідно обраховувати суму зобов`язання в гривнях. Підтримав поданий ними відзив на позов [PERSON] . Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 405000 (чотириста п`ять тисяч) доларів США. Грошові кошти були передані відповідачу готівкою в повному обсязі в день укладення договору, що підтверджується власноручним написом відповідача на розписці. Згідно даної розписки, грошові кошти відповідач зобов`язувався повернути позивачу в повному обсязі до 01.01.2012 року. (а.с.7). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 червня 2013 року, що набрало чинності, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 3237165,00 (три мільйони двісті тридцять сім тисяч сто шістдесят п`ять) гривень. (а.с.8-9). Вказане рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось відповідачем, чого не заперечували сторони по справі в судовому засіданні. На даний час рішення суду відповідачем не виконується, виконавчий лист перебуває на виконанні у органах державної виконавчої служби, сума боргу залишилась незмінною (а.с.113-114). При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про повне повернення коштів позивачу, оскільки у поданій останнім копії розписки позивача немає інформації щодо дати, часу та місця її складення та підписання, а також відповідач не пред`являв її державному виконавцю у виконавчому провадженню про стягнення з нього боргу за рішенням суду від 2013 року починаючи з дня відкриття виконавчого провадження, а саме з 18.04.2016 року по даний час. Окрім того, оригінал цієї розписки суду не надавався та представник відповідача відмовився долучити її оригінал до матеріалів справи. Крім того, під час розгляду справи сторони відмовились від заявлення клопотання про проведення судової експертизи щодо вчинення позивачем даної розписки, у зв`язку з чим суд вважає, що відповідачем та його представником не доведено обставини, на які вони посилаються у відзиві на позов. Крім цього, не беручи до уваги копію вказаної розписки, суд також виходить із того, що надана відповідачем копія розписки жодним чином не підтверджує виконання відповідачем саме того зобов`язання, яке є предметом спору (а саме стягнення боргу за рішенням суду від 26.06.2013 року). Так, підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 ЦК України. Зокрема, за змістом ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Одночасно суд зауважує, що підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. Таким чином, факт ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Звертаючись до суду з позовом, позивач виходив із положень ст.625 ЦК України та вважає, що має право на нарахування та одержання сум, передбачених даною статтею. При цьому, відповідач, стверджуючи у відзиві на позов про те, що позивач не прилучає до матеріалів позову відомостей про те, чи проводилось примусове виконання рішення суду та про результати проведення виконавчих дій, які б, на думку відповідача, свідчили про виконання зобов`язань відповідачем, разом з тим, сам не прилучає до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання рішення суду в повному об`ємі чи частково. Так, відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, зокрема, і з факту завдання шкоди особі, що також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, яка вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Також, як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №646/14523/15-ц від 19.06.2019 року, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). З огляду на наведене, суд приймає до уваги суму зобов`язання відповідача, визначену у судовому рішенні про стягнення з нього заборгованості саме у гривні, а саме 3237165,00 гривень. При цьому, суд виходить з того, що при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості, сам позивач обрав такий спосіб захисту (стягнення боргу у гривні), саме така сума у гривні була вказана у рішенні суду, а тому зобов`язання, на думку суду, повинне обраховуватись саме у гривні. Таким чином, 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Розрахунок 3% річних проводиться за останні три роки після ухвалення рішення судом (з 20 грудня 2015 р. по 20 грудня 2016 р.) за формулою С*3*Д/365/100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення. При цьому, кількість днів прострочення за період часу з 20 грудня 2015 року по 20 грудня 2018 року становить 1066 днів. Таким чином, остаточний розрахунок заборгованості відповідача розраховується за формулою: 3237165,00*3*1066/365/100. Отже, починаючи з 20 грудня 2015 року по 20 грудня 2018 року три проценти річних за прострочення основного зобов`язання становлять 291344,85 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначено у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 291344,85 грн. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача слід також стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 2512,61 грн.

Outcome: partial