Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Вітошко Ю.Г. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи. Позов обґрунтовано тим, що 27 грудня 2019 року на проспекті Відродження у місті Луцьк відбулась дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля Ford Focus, державний номерний знак [NUMBER] , допустив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні. Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Внаслідок смерті сина позивачу завдана непоправна шкода, вона зазнала тяжких моральних страждань, негативних емоцій та змін у психології. 27 грудня 2019 року за фактом настання дорожньо-транспортної пригоди до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019030010004989 було внесено відомості про таку подію з кваліфікацією за ст. 286 КК України. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу Ford Focus, державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування». На день звернення до суду з цим позовом страхова компанія не здійснила виплату страхового відшкодування, пов`язаного із вищезазначеним страховим випадком. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, з постанови про закриття кримінального провадження від 17 липня 2020 року шкода загиблому [PERSON] була завдана джерелом підвищеної небезпеки. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду, завдану ними в розумінні ст. 1166, ст. 1187 ЦК України, а не пішоходи, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач втратила дуже рідну та близьку серцю людину. З урахуванням глибини вже перенесених позивачем моральних страждань, що будуть супроводжувати її впродовж усього життя та тривають по теперішній час, істотних змін у її житті, часу, зусиль, які можливо хоч частково відновлять її психологічний стан здоров`я, розмір моральної шкоди позивач оцінює у 200 000 гривень. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] в свою користь 200 000 гривень моральної шкоди, завданої смертю сина. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що дорожньо-транспортна пригода фактично відбулась з вини потерпілого [PERSON] , який вибіг на дорогу. У цій дорожній ситуації, керуючи автомобілем в темну пору доби з незначною швидкістю, він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. [PERSON] , як пішохід, мав би дотримуватись Правил дорожнього руху та рухатись виключно по тротуару, а не вибігати на смугу руху транспорту поза пішохідним переходом. Крім того, відповідач вказує, що [PERSON] та його друзі були в нетверезому стані, безпідставно чіплялись до прохожих, вели себе шумно та неадекватно. Вважає, що в його діях відсутні усі складові, необхідні для покладення на нього обов`язку з відшкодування моральної шкоди, адже він не допустив протиправності поведінки, дотримувався Правил дорожнього руху. Натомість [PERSON] грубо порушив ПДР. На думку відповідача, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між його діями та наслідками дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на наведене, відповідач просить в задоволенні позову відмовити повністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які наведені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив з підстав, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що 27 грудня 2019 року близько 17 год. 10 хв. водій автомобіля марки Ford Focus, державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , рухаючись по пр. Відродження у напрямку вул. Рівненської допустив наїзд на пішохода [PERSON] , 1996 року народження, який здійснював перетин дороги поза пішохідним переходом з ліва на право відносно руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження та [INFO] помер в лікарні (а.с. 19). 27 грудня 2019 року слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області дані відомості внесені до ЄРДР за №12019030010004989 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 січня 2020 року, виданим Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 17). Факт родинних стосунків між позивачем та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Луцьким міським відділом РАГС Волинської області, відповідно до якого [PERSON] народився [INFO] , його матір`ю є [PERSON] (а.с. 16). Батько [PERSON] - [PERSON] помер в 2015 році, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане 19 березня 2015 року Виконавчим комітетом Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області (а.с. 15). Постановою старшого слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Любчича В.С. від 17 липня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12019030010004989 від 27 грудня 2019 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 19-23). Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди від 19 червня 2020 року водій [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України. У згаданій дорожній ситуації з технічної точки зору водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Врахувавши обставини справи та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини. Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Ураховуючи наведене суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої загибеллю її сина. Доводи сторони відповідача про те, що [PERSON] не має своїм обов`язком відшкодовувати моральну шкоду, завдану [PERSON] внаслідок загибелі сина в дорожньо-транспортній пригоді, з тих міркувань, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини пішохода, - суд відхиляє. Звичайна необережність або вина, допущені потерпілим у ДТП не можуть впливати на розмір відшкодування або на звільнення від відшкодування в розумінні вимог статті 1193 ЦК України. Доказів грубої необережності пішохода [PERSON] судом не встановлено. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 20 травня 2021 року (справа № 501/2015/16-ц). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості, а також враховує, що позивач зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями, душевними стражданнями з приводу непоправної втрати сина. Суд також враховує характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її житті. Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідач не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивачу належить відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень. Крім того, ч.6 ст.141 ЦПК України встановлено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також, згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Таким чином, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України - судовий збір слід віднести на рахунок держави, оскільки відповідач, відповідно до ст.5 ч.1 п.9 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю II груп, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 12.07.2019 року. На підставі наведеного,

Outcome: partial