Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

Позивач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вільямса 59Д» 09 липня 2019 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, який представник позивача під час розгляду справи неодноразово уточнював та згідно з останньою редакцією позову від 17.10.2019 року за вх. №52276, з урахуванням заяви про внесення виправлень від 27.12.2019 року за вх. №66380, позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вільямса 59Д» заборгованість по оплаті частки співвласника по внесках на утримання багатоквартирного будинку - за утримання будинку та прибудинкової території за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року у розмірі 3004 гривні 59 копійок, інфляційні витрати нараховані на суму заборгованості за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року в сумі 151 гривня 26 копійок, три відсотків річних від простроченої суми за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року в сумі 156 гривень 57 копійок, що в загальному розмірі складає 3312 гривень 42 копійки. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що відповідач - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Багатоквартирний будинок, в якому розташована квартира, як вказує представник позивача, перебуває в управлінні Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВІЛЬЯМСА 59Д», створеного 15.05.2016 року для забезпечення прав співвласників на спільне майно, задоволення потреби в ефективному управлінні належним їм майном, підтриманні об`єкта в належному технічному стані, організації забезпечення потреб мешканців об`єкта в житлово-комунальних послугах. Представник позивача зазначає, що відповідач - [PERSON] , як власник квартири у багатоквартирному будинку, зобов`язаний сплачувати частку співвласника у загальному обсязі внесків і платежів встановлену пропорційно до загальної площі квартир. Однак, як стверджує позивач, [PERSON] відмовляється сплачувати вартість отриманих житлово-комунальних послуг пропорційно до загальної площі квартири 71,1 кв.м., зокрема за утримання будинку та прибудинкових територій. Таким чином, представник позивача вказує, що за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року власнику квартири [ADDRESS] , нараховано до сплати 3004,59 грн. в рахунок внесків за спожиті житлово-комунальні послуги. З урахуванням викладеного, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вільямса 59Д» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості по оплаті частки співвласника по внесках на утримання багатоквартирного будинку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. В судовому засіданні 07.02.2020 року представник позивача позовні вимоги в останній редакції підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, а також підтримав посилання, викладенні у наданих до суду відзивах на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, в яких в свою чергу відповідач просить також відмовити у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог та не доведеність позивачем факту надання житлово-комунальних послуг і вірності проведеного розрахунку заборгованості. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 05 квітня 2004 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, що в свою чергу не спростовувалось відповідачем по справі. Будинок [ADDRESS] , в якому розташована квартира відповідача, перебував на обслуговуванні ОК «МЖСТ ДОМ», який за організаційно-правовою формою був обслуговуючим кооперативом та надавав житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного багатоквартирного житлового будинку, відповідно до положень чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про кооперацію», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», положень Статуту ОК «МЖСТ ДОМ», рішень Загальних Зборів його членів, затверджених тарифів кооперативу, а також забезпечував утримання вказаного будинку і споруд та прибудинкової території до нього відповідно до Типового переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, - затвердженого постановою КМУ від 20.05.2009 р. № 529. Також судом встановлено, що 15 травня 2016 року співвласниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] , було прийнято рішення про створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ВІЛЬЯМСА 59Д". Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань №1004904993 від 24.01.2019, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВІЛЬЯМСА 59Д» було зареєстровано 22.06.2016 року, ідентифікаційний код юридичної особи: 40587458. Відповідно до витягу з протоколу №2 від 28.08.2016 року зборів співвласників багатоквартирного будинку, за місцезнаходженням: [ADDRESS] », співвласниками вказаного багатоквартирного будинку було прийнято рішення про прийняття багатоквартирного будинку [ADDRESS] , в управління та на баланс ОСББ «Вільямса 59Д». Згідно з наказом господарського суду Одеської області від 13 липня 2017 року по справі №916/3484/16, зобов`язано ОК «МЖСТ ДОМ» передати в управління (на баланс) ОСББ «Вільямса 59Д» багатоквартирний, житловий будинок [ADDRESS] , разом з технічною документацією. На підставі викладеного, судом встановлено, що багатоквартирний будинок [ADDRESS] , в якому розташована квартира відповідача, перебуває в управлінні Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ВІЛЬЯМСА 59Д». Відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦК України, власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об`єднання власників квартир (житла). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав його членів та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав власників приміщень на володіння та користування спільним майном членів об`єднання, належне утримання будинку та прибудинкової території, сприяння членам об`єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання (ч. 3 ст.12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). Як встановлено ст.17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання зокрема утворювати органи управління, визначати умови та розмір плати за їхню діяльність; приймати рішення про надходження та витрати коштів об`єднання; виступати замовником робіт з капітального ремонту, реконструкції багатоквартирного будинку; встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів. На виконання ст.22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг. Питання самостійного забезпечення об`єднанням експлуатації та утримання багатоквартирного будинку та користування спільним майном у такому будинку регулюються Господарським кодексом України в частині господарчого забезпечення діяльності негосподарюючих суб`єктів. Самостійне забезпечення об`єднанням утримання і експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у багатоквартирному будинку може здійснюватися безпосередньо співвласниками, а також шляхом залучення об`єднанням фізичних та юридичних осіб на підставі укладених договорів. Газо- та електропостачання квартир та нежитлових приміщень здійснюється на підставі договорів між їх власниками і газо- та електропостачальними організаціями відповідно до вимог законодавства. Для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальним зборами об`єднання. За згодою правління окремі співвласники можуть у рахунок сплати таких внесків і платежів виконувати окремі роботи. Відповідно до ст.12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком включають:1)витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2)витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю вразі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. Частка участі співвласника квартири га/або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/або нежитлового приміщення. В житловому будинку Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вільямса 59Д» встановлено порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, що затверджені загальними зборами співвласників, коригування яких провадиться у встановленому порядку в зв`язку із підвищенням цін/тарифів на природний газ, електричну енергію, воду та водовідведення, які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Так, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Такий обов`язок власника встановлений і ст.360 ЦК України, згідно з якою співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у втратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі ст. ст.15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», співвласник зобов`язаний в тому числі: забезпечувати збереження приміщень, брати участь у проведенні їх реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення; забезпечувати дотримання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; не допускати порушення законних прав та інтересів інших співвласників; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі тощо. Відповідно до ч.1 ст.68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Судом також встановлено, що договір між позивачем та відповідачем з надання відповідних послуг не укладався. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц. На підставі викладеного, статуту позивача, обслуговуючий кооператив надає, а відповідач споживає послуги з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території. Як вбачається, з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем не належним чином здійснювався обов`язок зі сплати частки співвласника по внесках на утримання багатоквартирного будинку - за утримання будинку та прибудинкової території, у зв`язку з чим у [PERSON] за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року виникла заборгованість у розмірі 3004 гривні 59 копійок. Щодо зазначеної суми заборгованості, судом встановлено, що з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що за вказаний період відповідачеві було нарахована до сплати сума у розмірі 7444 гривні 13 копійок. До зазначеної суми включено суму заборгованості відповідача у розмірі 1767 гривень 51 копійка, стосовно якої ОСББ «Вільямса 59Д» набув право на стягнення на підставі договору про відступлення прав вимоги №17/9/18 від 05.07.2018 року. Так, судом встановлено, що 05.07.2018 року між ОК «МЖСТ ДОМ», як попереднім об`єднанням яке здійснювало обслуговування вищевказаного багатоквартирного будинку, та ОСББ «Вільямса 59Д», був укладений вищезазначений договір, за умовами якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги боргів за спожиті житлово-комунальні послуги власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку [ADDRESS] , перелік яких визначений у додатку до даного договору на загальну суму 899115 гривень 91 копійка, а новий кредитор приймає право вимоги, що належне первісному кредитору у вказаних правовідносинах з власниками (володільцями) цього багатоквартирного будинку. Відповідно до додатку №2 до договору про відступлення права вимоги №17/9/18 від 05.07.2018 року вбачається, що первісний кредитор відступає, а новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги та стає кредитором для наступних боржників стосовно наступних квартир зокрема [ADDRESS] , споживачем за якою є [PERSON] , з сумою боргу в сумі 1767 гривень 61 копійка. За приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору. За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Отже, відступлення права вимоги - це одна з підстав заміни кредитора в зобов`язанні. За приписами ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір відступлення права вимоги може бути відшкодувальним, якщо в ньому передбачено обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому разі на відносини цесії поширюються положення про договір купівлі-продажу ( ст. 656 ЦКУ). Якщо договір відступлення права вимоги є безоплатним, тобто право за зобов`язанням переходить до нового кредитора без якогось зустрічного надання, такі відносини регулюються нормами, що стосуються дарування ( ст. 717 ЦКУ). Отже, на підставі викладеного вбачається, що Обслуговуючий кооператив «МЖСТ ДОМ» передало Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Вільямса 59Д», а останній набув, право вимоги зокрема до споживача квартири [ADDRESS] - [PERSON] , з сумою боргу у розмірі 1767 гривень 61 копійка. Щодо нарахованої іншої суми за спірний період за надані послуги за утримання будинку та прибудинкової території, за виключенням суми у розмірі 1767 гривень 61 копійка, тобто в сумі 5676,52 грн., судом встановлено, що їх розмір нараховався позивачем у відповідності до встановлених тарифів та відповідно до площі квартири, а саме: у період до 31.12.2018 року з розрахунку - 3,52грн. за 1кв.м.; починаючи з 01.01.2019 року у розмірі 4,96 грн., за 1 кв.м. Так, як вже було встановлено, площа належної відповідачеві квартири складає 71,1 кв.м., а відтак сума за надані послуги за утримання будинку та прибудинкової території, з розрахунку 3,52 грн., за 1 кв.м., складає 250,27 грн. (3,52*71,1), щомісячно у 2018 році, та з розрахунку 4,96 грн., за 1 кв.м., складає 352,66 грн. (4,96*71,1), щомісячно, у 2019 році. Отже, за заявлений період у 2018 році, а саме з березня 2018 року по грудень 2018 року включно, підлягало нарахуванню за надані послуги за утримання будинку та прибудинкової території грошові кошти в сумі 2502,70 грн. (250,27*10=2502,70), за період з січня 2019 року по вересень 2019 року включно в сумі 3173,94 грн. (352,66*9=3173,94). Посилання відповідача про те, що належним тарифом за яким ним здійснювалась сплата послуг є 3,72 грн., за 1 кв.м., судом не приймаються, як належні та доведені доказами, оскільки вищезазначені тарифи, за якими здійснювалось нарахування позивачеві за надані послуги, були затверджені на загальних зборах ОСБББ «Вільямса 59Д», що підтверджується наступним. Так, тариф на 2018 рік у розмірі: 3,52грн. за 1кв.м., був встановлений статутом ОСББ «Вільямса 59Д», який затверджений рішенням №3 на загальних зборах співвласників ОСББ «Вільямса 59Д», засвідчених протоколом №3 від 14 травня 2017 року, що також підтверджується додатком до нього за №1 з назвою: «Калькуляція вартості утримання будинку № [NUMBER]» Тариф на 2019 рік у розмірі: 4,96 грн., за 1 кв.м., був встановлений статутом ОСББ «Вільямса 59Д», який затверджений рішенням №5 на загальних зборах співвласників ОСББ «Вільямса 59Д», засвідчених протоколом №5 від 16 грудня 2018 року, що також підтверджується додатком до нього з назвою: «Кошторис витрат на управління будинку та прибудинкової території будинку [NUMBER]». Отже сума, яка підлягала до нарахування відповідачеві за надані послуги за утримання будинку та прибудинкової території, за період з березня 2018 року по вересень 2019 року включно складає у розмірі 5676,64 грн. (3173,94+2502,70), а також з урахуванням суми у розмірі 1767,61 грн., стосовно якої позивач набув право до стягнення на підставі договору за №17/9/18 від 05.07.2018 року, загальний розмір нарахування складає - 7444,25 грн. У той же час, позивачем було здійснено нарахування у розмірі 7444,13грн. з урахуванням допущеної помилки у розрахунку в зазначені суми, яка була нарахована на підставі договору за №17/9/18 від 05.07.2018 року, а саме: «1767,51», замість вірного: «1767,61». Однак, з урахуванням того, що суд у відповідності до ст. 13 ЦПК України розглядає позов в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судом приймається для розрахунку заборгованості менша заявлена позивачем сума боргу, у розмірі 7444,13грн. На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що позивачем належним чином здійснено нарахування відповідачеві за надані послуги за утримання будинку та прибудинкової території, за період з березня 2018 року по вересень 2019 року включно у загальному розмірі 7444,13грн. Також, з вказаного розрахунку вбачається, що за вказаний період відповідачем було здійснено сплату за вказані послуги у загальному розмірі 4403,80 коп., а саме: 23.11.2018 - 250,27грн., 22.12.2018 - 16,05 грн., 31.01.2019 - 133,16 грн., 28.02.2019 - 133,16 грн., 31.03.2019 - 117,11 грн., 30.04.2019 - 250,27 грн., 31.05.2019 - 500,54 грн., 01.07.2019 - 250,27 грн., 31.07.2019 - 250,27 грн., 08.08.2019 - 2002,16 грн., 31.08.2019 - 250,27 грн., 30.09.2019 - 250,27 грн. Під час розгляду справи відповідачем були надані до суду квитанції на підтвердження сплати ним грошових коштів в рахунок погашення наявної у нього заборгованості, а саме квитанції: від 31.01.2019 на суму 133,16грн.; 28.08.2019 - 133,16грн.; 31.03.2019 - 117,11грн.; 30.04.2019 - 250,27грн.; 31.05.2019 - 500,54грн.; 01.07.2019 - 250,27грн.; 23.11.2018 - 250,27грн.; 22.12.2018 - 16,05грн.; 08.08.2019 - 2002,16грн. Дослідивши здійснені відповідачем вищевказані сплати та розрахунок заборгованості, судом встановлено, що позивачем враховані усі здійснені відповідачем сплати, у зв`язку з чим суд вважає необґрунтованими посилання відповідача, що поданий позивачем розрахунок заборгованості є некоректним та не містить інформації про сплачені ним кошти. Одночасно, суд вважає, що дії відповідача зі сплати заборгованості за надані йому послуги, підтверджують факт визнання відповідачем наданих йому послуг за утримання будинку та прибудинкової території, з урахуванням того, що як вже встановлено, відповідач під час здійснення сплати коштів за такі послуги виходив з помилково встановленого ним особисто тарифу в сумі - 3,72 грн., за 1 кв.м., що не знайшло підтвердження під час розгляду справи, належними доказами. Також, як вбачається з розрахунку заборгованості за заявлений період відповідачеві було призначено субсидії на ЖКП у загальному розмірі 1035,74грн., які були включені в суму погашення заборгованості відповідача. На підставі викладеного вбачається, що заборгованість позивача за період з березня 2018 року по вересень 2019 року включно за надані послуги за утримання будинку та прибудинкової території складає у розмірі 2004,59 грн. (7444,13-4403,80-1035,74=2004,59). Також судом встановлено, що заявлена до стягнення сума боргу відповідача складається також з нарахованого внеску власників будинку [ADDRESS] на ремонтні роботи, мереж водо-, енерго-, тепло-, постачання будинку з терміном сплати до 01.10.2018 року, який складає у розмірі 1000 гривень, що в свою чергу було затверджено на загальних зборах співвласників ОСББ «ВІЛЬЯМСА 59Д» багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: [NUMBER] та засвідчено і підтверджується відповідним протоколом загальних зборів за №5 від 16 червня 2018 року. Одночасно суд зазначає, що не погоджується з запереченнями відповідача щодо необов`язковості зазначеного платежу, оскільки як встановлено зазначений внесок був затверджений загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку, а у відповідності до ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Досліджуючи вищевказані докази наявні в матеріалах справи, суд керується статтею 89 ЦПК України, якою встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід зазначити, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Положеннями ч.ч. 1, 3ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем є належним доказом, який містить актуальні дані, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про обґрунтованість посилань позивача, про наявність у відповідача заборгованості по сплаті частки співвласника по внесках на утримання багатоквартирного будинку - за утримання будинку та прибудинкової території за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року у розмірі 3004 гривні 59 копійок (2004,59+1000,00=3004,59). Відповідачем [PERSON] в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, зазначені обставини, належними та допустимими і достовірними доказами не спростовані. Як вже зазначалось судом, відповідно до ч.1 ст.68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. На підставі вищевикладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, оскільки, представником ОСББ «Вільямса 59Д» надано належні докази на підтвердження наданих вказаних послуг, обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум, вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів плати за житлово-комунальні послуги знайшла своє підтвердження в ході розгляду справи, натомість доводи відповідача щодо не надання належної якості послуг не заслуговують на увагу, оскільки відповідач у встановленому законом порядку не відмовлявся від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем надано не було, тому суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині, у зв`язку з чим стягненню з [PERSON] на користь ОСББ «Вільямса 59Д`підлягає заборгованість по оплаті частки співвласника по внесках на утримання багатоквартирного будинку - за утримання будинку та прибудинкової території за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року у розмірі 3004 гривні 59 копійок. Щодо вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Закон України «Про житлово-комунальні послуги», передбачає відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Як зазначив Верховний Суд України, зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора згідно цивільно-правового договору є грошовим зобов`язанням. Виходячи з цього, правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якій кореспондується право вимоги кредитора про оплату наданих послуг. Враховуючи той факт, що до подібних правовідносин застосовані цивільно-правові норми щодо застосування цивільної відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, до таких правовідносин застосовується і норма ст. 625 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене вимоги позивача в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції і три відсотки річних від несплачених сум за надані послуги підлягають задоволенню. Суд перевірив і погоджується з розрахунком позивача, за яким інфляційній втрати нараховані на суму заборгованості за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року складають у розмірі 151,26 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 31.03.2018 року по 20.09.2019 року складають 156 гривень 57 копійок. Під час ухвалення рішення, суд також керується статтею 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного. проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд доходить до висновку, що позов ОСББ «Вільямса 59Д» є обґрунтованим та підлягає задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість в загальній сумі 3312,42 грн. (3004,59+156,57+151,26=3312,42). Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921,00 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивачем по зазначеній цивільній справі є ОСББ «Вільямса 59Д», представництво якого здійснював [PERSON] на підставі довіреності від 01.01.2019 року, яка посвідчена ОСББ «Вільямса 59Д», та адвокат Доніна Людмила Анатоліївна, помічником якої є [PERSON] . Одночасно щодо представництва позивача - [PERSON] на підставі відповідної довіреності, судом враховується, що зазначена справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, як малозначна справа, а у відповідності до ст. 60 ЦПК України, в справах у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Між Доніною Л.А. та ОСББ «Вільямса 59Д» 01.01.2019 року був укладений договір про надання юридичних послуг, за умовами якого виконавець - Доніна Л.А. надає юридичні послуги з забезпечення функціонування ОСББ «Вільямса 59Д», а також захисту, поновлення, реалізації прав членів обєднання по користуванню, володінню та розпорядженню спільним майном багатоквартирного будинку «59-Д [ADDRESS] . Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 21.12.2019 року до договору про надання юридичних послуг від 01.01.2019 року, виконавець надав, а замовник прийняв послуги правової допомоги щодо спору виниклого з [PERSON] , а саме: первісна консультація, отримання документів - 150,78 грн.; складання позовної заяви до [PERSON] - 452,34 грн., складання клопотання про доручення платіжного доручення - 150,78 грн., складання заяви про ознайомлення - 150,78 грн.; складання уточненої позовної заяви - 150,78грн., ознайомлення з відзивом відповідача, складення відповіді на відзив - 301,56 грн., складання уточненої позовної заяви - 301,56 грн., складення уточненої позовної заяви - 301,56 грн., складення заяви про ознайомлення та ознайомлення з матеріалами справи - 301,56 грн., ознайомлення з відзивом на позов та складення відповіді на відзив - 376,95 грн., складення клопотання про доручення доказів - 376,95 грн., складення клопотання про доручення доказів - 452,34 грн., складення уточненої позовної заяви - 452,34 грн., участь у судових засіданнях - 4527,70, витрати пов`язані зі здійсненням копій - 376,95 грн., що в загальній сумі складає 4297,23 грн. Згідно з наданим до суду позивачем орієнтовним розрахунком судових витрат позивача вбачається, що позивачем було зазначено, що його витрати на правову допомогу складають саме в сумі 4297,23 грн., що дорівнює розміру наданих послуг відповідно до вказаного акту приймання-передачі наданих послуг від 21.12.2019 року. Суд зазначає, що компенсація витрат з надання правничої допомоги здійснюється у порядку, передбаченому статтею 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 1-3 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 4 ст.137 ЦПК України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону). Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши надані до суду документи, судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Доніною Л.А. та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги, на виконання якого адвокатом було надано відповідну правничу допомогу, що склало в загальній сумі 4297,23грн. З зазначеною сумою наданих послуг суд погоджується, за виключенням наданих представником послуг зі складення двох уточнених позовних заяв, які не були прийняті судом до розгляду та повернуті позивачеві під час розгляду справи, розмір яких позивачем визначено в сумі: 150,78 грн., та 301,56 грн., у зв`язку з чим, позивачем обґрунтовано понесені витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 3844 гривні 89 копійок /4297,23-150,78-301,56=3844,89/. Частинами 5-6 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд зазначає, що в судовому засіданні 07.02.2020 року відповідачем заперечувався розмір понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги, однак [PERSON] жодним чином не обґрунтовано такі заперечення, як і не висловлено жодних об`єктивних посилань. Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, суд доходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат понесених на отримання професійної правничої допомоги - 3844 гривні 89 копійок. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial