Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач подала до суду вказану вище позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з лютого по серпень 2020 року в розмірі 32974 грн. 87 коп. без вирахування податків та зборів, середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 31.08.2020 року по день винесення судом рішення по справі, вихідну допомогу при звільненні в розмірі 19632 грн. 79 коп. без вирахування податків та зборів та судові витрати. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилалася на те, що вона на підставі укладеного трудового договору з 12.09.2018 року по 31.08.2020 року працювала на посаді машиніста крану (кранівника), зайнятого на гарячих ділянках робіт 5 розряду допоміжної дільниці цеху ковальсько-пресованого виробництва на Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипніковий завод». 31.08.2020 року позивач була звільнена з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України. Відповідачем в день звільнення не був проведений остаточний розрахунок. Крім того, позивач зазначила, що відповідачем була нарахована, але не виплачена вихідна допомоги. Позивач вказує на те, що відповідно до викладеного при розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку, до уваги має прийматися її заробіток, який, як вона вважає, потрібно розраховувати з 31.08.2020 року, що станом на 10.11.2020 року становить в загальному розмірі 91088 грн. 24 коп. і складається з наступного: 32974,87 грн.- заборгованість по заробітній платі, 19632,79 грн.- вихідна допомога, 38480 грн. 58 коп. - сума компенсації за затримку розрахунку. При цьому надала розрахунок в якому визначена сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.08.2020 року по 10.11.2020 року, що становить 38480 грн.58 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, виходячи з розрахунку 14091 грн.46 коп.: 26 х 71, де 14091 грн.46 коп. (4248 грн. 01\~коп.+ 9843 грн.45 коп.) сума заборгованості за попередні два місяці червень-липень 2020 р., 26-кількість робочих змін за 2 попередні місяці, 71 кількість днів затримки розрахунку з 31.08.2020 року по 10.11.2020 року, 541 грн.98 коп.середньоденна заробітна плата (14091,46 грн. : 26) без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, але при цьому вказав, що просить стягнути середній заробіток за період з 31.08.2020 року по день ухвалення рішення судом. До часу звернення позивача до суду з позовом відповідач не здійснив з нею розрахунку, як по заборгованості по заробітній платі так і не виплатив вихідну допомогу.\~Враховуючи порушені права позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 04.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, підтримала вимоги з якими звернулася до суду та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Приватному акціонерному товариству «Харківський підшипниковий завод» була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи, яка була отримана, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення. Відзиву на позовну заяву представником позивача не подано. При цьому представник відповідача був обізнаний, що в провадженні суду знаходиться вказаний позов, підприємством була отримані копія ухвали суду про відкриття провадження з доданими документами, що підтверджується зворотним повідомленням та копія ухвали суду про витребування доказів, яка не була виконана підприємством, внаслідок чого судом 14.05.2021 року була постановлена ухвала про накладення штрафу. Невбачаючи не це, від відповідача 27.05.2021 року в черговий раз, до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи призначеного на 27.05.2021 року, з посиланням на неможливості бути присутнім в судовому засіданні, без жодного підтвердження доказами. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3\~ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1\~ст.44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Таким чином, подальше відкладення розгляду даної справи буде порушувати права позивача на своєчасний судовий розгляд справи. Відповідно до ч.2\~ст.191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні та не з`явився у судове засідання без підтвердження поважності причин неявки до суду. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. За таких обставин, у відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що позивач з 12.09.2018 року по 31.08.2020 року працювала в цеху ковальсько-пресованого виробництва на посаді машиніста крану (кранівник), зайнятого на гарячих ділянках робіт 5 розряду на Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипніковий завод», що підтверджується копією витягу з наказу від 11.09.2018 року та записом в трудовій книжці належної [PERSON] (а.с.7,10). 31.08.2020 року [PERSON] була звільнена з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу від 31.08.2020 року та копією трудової книжки належної [PERSON] (а.с.7, а.с.12). Стаття 43\~Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1ст.1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст.\~115\~КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5\~ст.97 КЗпП України\~оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24\~Закону України "Про оплату праці"\~передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Таким чином підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з підприємства нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Статтею 625\~ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.\~1281\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказів того, що з позивачем при його звільненні був проведений розрахунок і здійснена виплата всіх належних сум, відповідачем суду не надано. Оскільки підприємством було порушено право позивача на отримання заробітної плати в строк та враховуючи надані останнім розрахунки заборгованості з заробітної плати, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати в розмірі 32974,87 грн. (за лютий 2020 р.- 1856,55 грн., за березень 2020 р.- 4811,30 грн., за квітень 2020 р.- 3837,92 грн., за травень 2020 р.-5685,87 грн., за червень 2020 року - 7923 грн.98 коп., за липень 2020 р.- 3419 грн.65 коп., що підтверджується відомостями по нарахуванню заробітної плати (а.с.17) без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про виплату вихідної допомоги суд зазначає наступне. Вихідна допомога це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбаченому законом або сторонами. Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. Вихідна допомога не належить до компенсаційних виплат. Суд, перевіривши надані позивачем докази вважає що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі 25072 грн. 39 коп. (сума визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів), які нараховані відповідно розрахункового листа за серпень 2020 року та не виплачені позивачеві підприємством після припинення з відповідачем трудових відносин. Доказів того, що з позивачеві була здійснена вказана виплата, відповідачем суду не надано. Частиною першою статті 116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум. При звільненні позивача з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення до суду для захисту свого порушеного права. Частиною першою статті 117\~КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Пленум Верховного Суду України в п.20\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року №13\~постановив, що суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Отже, відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум. Більш того, відповідно до частини 1 статті\~115, ч. 5 ст.\~97 КЗпП України, ст.\~22, ч. 1 і 6 ст.\~24, ч.3 ст.\~15 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. В п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьованіпротягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену\~ст.117 КЗпП України. \~ \~ \~ \~Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Між тим, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми такого відшкодування, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві [PERSON] Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем\~до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Судом встановлено, що на час подачі до суду позову, розмір заборгованості відповідача перед позивачем з заробітної плати становив 32974 грн 82 коп., яка позивачу не виплачена. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначаючи період затримки розрахунку, суд виходить з того, що, оскільки відсутні інші дані, початком перебігу такого строку є наступний день після звільнення позивача, тобто з 01.09.2020 року. В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 01.09.2020 року, наступного дня з моменту звільнення та по 27.05.2021 року, як просить позивач ( тобто в межах заявлених позовних вимог), тобто за 185 днів. Середньоденна заробітна плата складає - 541,98 грн., виходячи з розрахунку (4248,01 грн. + 9843,45 грн. нарахована заробітна плата за червень та липень 2020 = 14091,46 грн.: 26 відпрацьованих днів за 2 місяці червень та липень 2020 р.). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку складає усього 100266,30\~грн. виходячи з розрахунку (185 днів х 541,98 грн.). Суд зазначає, що фактично відпрацьований робітником час приймається до уваги при розрахунку середньоденного заробітку, а при визначенні періоду затримки розрахунку для визначення розміру компенсації у вигляді середнього заробітку, судом приймаються до уваги всі загальнодержавні робочі дні. Між тим, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку спричинила йому майнові втрати, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП, до 30000 грн., при цьому суд також приймає до уваги розмір заборгованості з заробітної, яка не випплачена позивачу та період затримки розрахунку з позивачем. Згідно ч.1\~ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п.\~171.1 ст. 171\~та 14.1.180 ст.\~14 Податкового Кодексу України\~та ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені\~Кодексом податковий\~розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження отримання правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару ті інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку (квитанція про до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 280/1765/19 від 04.02.2020 року. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження укладення договору про надання правової допомоги, в межах якого нею понесені витрати у розмірі 5000 грн., відтак суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] у відшкодуванні за рахунок відповідача цих витрат. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги в части ні стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. за вказану вимогу. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати 840 грн 80 коп. судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги, понесення яких підтверджено позивачем відповідною квитанцією. На підставі до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial