Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області із позовною заявою до Комунального підприємства «Ладжитлосервіс», третя особа без самостійних вимог на предмет спору Ладижинська міська рада про стягнення одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що в період з 11.06.2010 по 01.02.2018 він очолював комунальні підприємства: МКП «Добробут» та КП «Ладжитлосервіс». Зокрема, згідно з укладеним контрактом від 04.12.2013, відповідно до розпорядження міського голови м. Ладижин №74-К від 03.12.2013, з 04.12.2013 року його було призначено на посаду директора комунального підприємства «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС». Відповідно до п.3.1. укладеного зі мною контракту від 04.12.2013, за виконання обов`язків, передбачених контрактом керівнику виплачується за рахунок коштів підприємства: заробітна плата, надбавка до посадового окладу, премія, інші передбачені законом виплати. Крім того, керівнику виплачуються всі види виплат, що передбачаються в додатках до колективних угод і поширюються на членів трудового колективу. 01.02.2018, згідно з розпорядженням Ладижинської міської ради від 01.02.2018 №10-К та відповідно до його заяви, [PERSON] був звільнений з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» у зв`язку з виходом на пенсію, згідно з ст. 38 КЗпП України. Відповідно до умов чинного на момент мого звільнення Колективного договору, укладеного між адміністрацією і трудовим колективом КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» на 2016-2017 роки, з метою посилення соціального захисту працівників підприємства і членів їх сімей, при звільненні працівника в зв`язку з виходом на пенсію за віком (п.5.3. Колективного договору), адміністрація зобов`язується надати одноразову допомогу у визначених п.5.3. Колективного договору розмірах, при відповідному стажі роботи у сфері житлово-комунального господарства. На день звільнення з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС», у позивача було понад 15 років стажу роботи у сфері житлово-комунального господарства: (10 років, 4 місяці в Екибастузському комбінаті комунальних підприємств (з 03.01.1978 по 06.05.1988) та 10 років, 4 місяці в Ладижинському управлінні житлово-комунального господарства (з 19.11.2004 по 14.08.2007), в МКП «Добробут» та КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» (з 11.06.2010 по 01.02.2018), тому вважає, що згідно з п. 5.3. Колективного договору йому мало бути виплачено відповідачем одноразову допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 посадових окладів. Розмір посадового окладу на момент звільнення складав 11 756 грн 00 коп., тому вважає, що розмір одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до п.5.3. Колективного договору, складає 94 048 грн (11 756 грн х 8 = 94 048 грн). На момент звільнення з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС», йому не було виплачено ніякої допомоги згідно з п. 5.3. Колективного договору, а на неодноразові звернення із заяви про виплату зазначених сум він отримував відмови. Тому вважає відмову відповідача - КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» виплатити йому одноразову грошову допомогу, згідно з п. 5.3. Колективного договору у зв`язку зі звільненням та виходом на пенсію, неправомірною у зв`язку з наступним. Крім того, зазначає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки виплати мені заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 01.02.2018 по 20.07.2018 включно, становить 64 666 грн 98 коп., виходячи з наступного розрахунку. Відповідно до довідки про доходи №385 від 06.07.2018, виданої КП «Ладжитлосервіс», розмір заробітної плати позивача за січень 2018 року (останній повний місяць роботи перед звільненням), без врахування матеріальної допомоги в розмірі одного посадового окладу, складає 16 845 грн 89 коп. (28601,89-11756,00=16 845,89 грн). Розмір середньоденного заробітку складає 561,53 грн (16 845,89 грн : 31 дн. (кількість днів в місяці) = 543 грн 42 коп.). Кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати у вигляді одноразової допомоги за період з 01.02.2018 по 20.07.2018 включно складає 119 днів. Тому, розмір середнього заробітку за час затримки виплати позивачу заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 01.02.2018 по 20.07.2018 складає: 543 грн 42 коп. х 119 днів = 64 666 грн 98 коп. Поряд з цим, вважає, що у зв`язку з невиплатою йому при звільненні грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію йому завдано моральну шкоду. Тому враховуючи характер і тривалість моральних страждань, тяжкість завданої йому моральної травми, яка полягає у категоричному невизнанні відповідачем його права на одноразову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, що змусило позивача звернутись до суду, та безпідставні обвинувачення в його адресу, вважає за необхідне стягнення з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень. Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 21.08.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 17.09.2018 представник відповідача комунального підприємства «Ладжитлосервіс» подав до суду заперечення на вказану позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні даного позову, посилаючись на те, що [PERSON] хоча і був директором КП «Ладжитлосервіс», але не являвся членом трудового колективу даного комунального підприємства. Отже, на підставі цього, застосовуватися вимоги п.5.3. Колективного договору КП «Ладжитлосервіс» i претендувати на виплату зазначеної грошової допомоги [PERSON] не може. Також вважає, що підстав для задоволення моральної шкоди не має, оскільки позивач не надав жодних доказів того, що саме з вини КП «Ладжитлосервiс» йому було завдано моральну шкоду. Позивач не довів факт завдання також шкоди та не обґрунтував зазначеного в позовнiй заявi розміру цієї шкоди (10 000 грн). Окрім того, вважає, що позивачем пропущено відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до наказу КП «Ладжитлосервiс» № 08-к вiд 01.02.2018, [PERSON] звільняється з посади директора КП «Ладжитлосервiс» з 01.02.2018, з наказом про звільнення був ознайомлений, тим самим підписав його власноруч 01.02.2018. Таким чином [PERSON] мав би подати позов до суду до 01.05.2018, але звернувся до суду 25.07.2018. У позовній заяві поважних причин, роз`яснень, або документів, які б підтверджували продовження строку подання не має. 26.09.2018 позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що будь-які заперечення відповідача з приводу того, що на нього не поширюються умови Колективного договору та він не може претендувати на виплату грошової допомоги, передбаченої п.5.3. Колективного договору для працівників КП «Ладжитлосервіс», є повністю необґрунтованими та безпідставними, оскільки це його право чітко передбачено в п.3.1. укладеного зі з ним контракту від 04.12.2013. Невизнання відповідачем позовної вимоги про стягнення на його користь моральної шкоди, є також безпідставне, оскільки порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, згідно з якою підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на сплив строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду та щодо неналежності одноразової грошової допомоги до заробітної плати, також вважає безпідставним, оскільки у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. 09.10.2018 представник відповідача КП «Ладжитлосервіс» подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав на безпідставність позовних вимог про виплати одноразової грошової допомоги з посиланням на п.3.1 контракту вiд 4.12.13. та п.5.3 Колективного договору, оскільки відповідно до п.п. «г» п.3.1 Контракту виплати з фонду матеріального заохочення i фонду соціального розвитку керівнику проводяться згідно з Положенням на підприємстві. Виходячи з викладеного пункт 5.3 Колективного договору на керівника не поширюється, позаяк стосуються надання одноразової грошової допомоги членам трудового колективу та приймаючи до уваги, що Контрактом дана виплата керівнику не передбачена. Окрім того, зазначив, що виходячи з п.3.1 Контракту керівник (позивач) має право лише на виплати передбачені в додатках до Колективного договору, що не заперечує i сам позивач. При таких обставинах, на позивача, відповідно до умов контракту від 04.12.13, поширюються лише виплати передбачені додатками до Колективного договору, а не виплати встановлені безпосередньо у Колективному договорі, в т.ч. визначені в п.5.3 цього Колективного договору. Окрім того, відповідно до абзацу першого пункту 1 постанови Кабінету, Міністрів України від 19.05.99 № 859 «Про умови i розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, об`єднань державних підприємств» керівникам місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, які укладають контракти керівниками підприємств, заснованих на комунальній власності, надано право встановлювати посадові оклади, доплати, премії, щомісячні надбавки порядку встановленому даним пунктом постанови. Крім того, підпунктом пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.99 № 85 встановлено, що керівникові підприємства (об`єднання державні підприємства) може виплачуватися також грошова допомога у розмірі не більш як шість посадових окладів у разі виходу на пенсію. Більш того, при виплаті одноразової грошової допомоги повинен враховуватись фінансовий стан підприємства. Приймаючи до уваги, що фінансовий стан підприємства на момент звільнення позивача був незадовільний, тому підстав для виплат одноразової допомоги не має. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, при цьому послалась на обставини викладені в позовній заяві, відповіді на заперечення проти позову. Представник відповідача Комунального підприємства «Ладжитлосервіс» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував посилаючись на заперечення, які надані у відзиві. При цьому, додатково наголосив, що [PERSON] хоча і був директором КП «Ладжитлосервіс», але не являвся членом трудового колективу даного комунального підприємства. Отже, на підставі цього, застосовуватися вимоги п.5.3. Колективного договору КП «Ладжитлосервіс» i претендувати на виплату зазначеної грошової допомоги [PERSON] не може. Також фінансовий стан КП «Ладжитлосервіс» на момент звільнення позивача був незадовільний, тому відсутні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Ладижинської міської ради Малофєєва О.В. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповiдно до абзацу першого пункту 1 постанови Кабінету Мiнiстрiв України вiд 19.05.99 № 859 «Про умови i розмiри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальнiй власностi, об`єднань державних підприємств» керівникам місцевих органiв виконавчої влади та органiв мiсцевого самоврядування, які укладають контракти керівниками підприємств, заснованих на комунальнiй власностi, надано право встановлювати посадові оклади, доплати, премії, щомісячні надбавки в порядку встановленому даним пунктом постанови. Крім того, підпунктом 6 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України вiд 19.05.99 № 85 встановлено, що керівникові підприємства (об`єднання державних підприємств) може виплачуватися також грошова допомога у розмірі не бiльш як шiсть посадових окладiв у разi виходу на пенсiю. Тому наведене свiдчить, що виплата грошової допомоги у розмірі не більш як шість посадових окладiв у разi виходу на пенсiю є правом, а не обов`язком мiсцевого органів виконавчої влади та органу мiсцевого самоврядування. Свідок [PERSON] суду показала, що фінансовий стан КП «Ладжитлосервіс» на момент звільнення позивача був дійсно незадовільний, тому відсутні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги. Заслухавши доводи та заперечення сторін, пояснення свідка, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Як встановлено судом та відповідно до записів, що містяться в трудовій книжці, в період з 11.06.2010 по 01.02.2018 позивач очолював комунальні підприємства: МКП «Добробут» та КП «Ладжитлосервіс», а саме працював директором зазначених підприємств. Зокрема, згідно з укладеним контрактом від 04.12.2013, відповідно до розпорядження міського голови м. Ладижин №74-К від 03.12.2013, з 04.12.2013 [PERSON] було призначено на посаду директора комунального підприємства «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС». Відповідно до п.3.1. укладеного контракту від 04.12.2013, за виконання обов`язків, передбачених контрактом керівнику виплачується за рахунок коштів підприємства: заробітна плата, надбавка до посадового окладу, премія, інші передбачені законом виплати. Крім того, керівнику виплачуються всі види виплат, що передбачаються в додатках до колективних угод і поширюються на членів трудового колективу. 01.02.2018 відповідно до заяви та згідно з розпорядженням Ладижинської міської ради від 01.02.2018 №10-К [PERSON] був звільнений з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст.38 КЗпП України. Відповідно до умов чинного на момент звільнення позивача Колективного договору, укладеного між адміністрацією і трудовим колективом КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» на 2016-2017, з метою посилення соціального захисту працівників підприємства і членів їх сімей, при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію за віком (п.5.3. Колективного договору), адміністрація зобов`язується надати одноразову допомогу у визначених п.5.3. Колективного договору розмірах, при відповідному стажі роботи у сфері житлово-комунального господарства. На день звільнення з посади директора КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС», у [PERSON] було понад 15 років стажу роботи у сфері житлово-комунального господарства: (10 років, 4 місяці в Екибастузському комбінаті комунальних підприємств (з 03.01.1978 по 06.05.1988) та 10 років 4 місяці в Ладижинському управлінні житлово-комунального господарства ( з 19.11.2004 по 14.08.2007), в МКП «Добробут» та КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» (з 11.06.2010 по 01.02.2018), що згідно з п. 5.3 Колективного договору дає право позивачу на виплату одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8 посадових окладів. 19.03.2018 позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» та просив виплатити зазначену одноразову допомогу. Проте, листом №229 від 30.03.2018 відповідач повідомив позивача, що підставою для надання зазначеної допомоги є заява працівника про надання такої допомоги. При цьому, відповідач зазначив в листі, що «при звільненні або за день до звільнення для виконання умов колективного договору Ви мали подати заяву про надання допомоги, у разі не подання заяви, КП «Ладжитлосервіс» вважає, що така особа звільняється у зв`язку із виходом на пенсію без потреби у допомозі, так як вона не звернулась з проханням у надані такої допомоги». 04.04.2018 позивач повторно звернувся з письмовою заявою до відповідача, в якій повідомив відповідача, що заява про звільнення працівника є підставою для розрахунку з ним у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, тобто, - у день звільнення працівника. Оскільки виплата грошової допомоги згідно з п.5.3. Колективного договору є обов`язком роботодавця, то підставою для виплати працівнику грошової допомоги, згідно з зазначеною нормою Колективного договору, є факт звільнення працівника у зв`язку з виходом на пенсію, який підтверджується заявою працівника про звільнення із зазначенням причини звільнення. Тому, він не відмовлявся від свого права на отримання зазначеної грошової допомоги і просив відповідача ще раз розглянути питання виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до вимог Колективного договору та виплатити зазначену грошову допомогу у розмірі 8 посадових окладів. Листом №260 від 23.04.2018 відповідач повідомив позивачу, що він хоча і був директором КП «Ладжитлосервіс», але не являвся членом трудового колективу даного комунального підприємства. Тому вимоги п.5.3. Колективного договору КП «Ладжитлосервіс» на нього не розповсюджуються і він не може претендувати на виплату зазначеної грошової допомоги. 04.05.2018 [PERSON] звернувся з письмовою заявою про надання роз`яснень зі спірних питань до управління ДЕРЖПРАЦІ у Вінницькій області, яке листом №02-Р318/04-38 від 18.06.2018 надано роз`яснення, щодо поширення умов колективного договору на позивача, як на директора КП «Ладжитлосервіс». Зокрема, відповідно до зазначеного роз`яснення, позивача повідомлено, що він, як керівник підприємства, мав право на виплату одноразової матеріальної допомоги згідно чинних норм колективного договору. На підтвердження скрутного фінансового становища відповідачем до відзиву додано: копії журналу-ордеру і відомість по рахунку 6413 Військовий збір за січень 2018; журналу-ордеру і відомість по рахунку 6411 Прибутковий податок за січень 2018; журналу-ордеру і відомість по рахунку 631 Розрахунки з вітчизняними постачальниками за січень 2018. Між сторонами виник спір стосовно права позивача [PERSON] на отримання при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі 8 посадових окладів, що передбачена умовами Колективного договору у зв`язку з тим, що він не є членом трудового колективу і на нього не поширюються вимоги п. 5.3 Колективного договору. Проте, суд не може прийняти дані твердження представника відповідача до уваги, оскільки згідно з ст. 252-1 КЗпП трудовий колектив підприємства утворюють усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством. Повноваження трудового колективу визначаються законодавством. Тому, суд вважає помилковими доводи представника відповідача про не розповсюдження та не застосування до врегулювання спірних правовідносин умов Колективного договору, оскільки вони суперечать закону та письмовим матеріалам справи. Враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 01.02.2018 мав більше ніж 15 років стажу роботи на підприємстві відповідача, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п. 5.3. Колективного договору та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 8 посадових окладів. Розмір посадового окладу [PERSON] на момент звільнення складав 11 756 грн 00 коп., тому розмір одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до п.5.3 Колективного договору, складає 94 048 грн (11 756 грн х 8 = 94 048 грн). Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Відповідно до п. 5.3 Колективного договору, укладеного між адміністрацією і трудовим колективом КП «ЛАДЖИТЛОСЕРВІС» на 2016-2017, який був чинний на час звільнення позивача, з метою посилення соціального захисту працівників підприємства і членів їх сімей адміністрація зобов`язується при звільненні працівника, у зв`язку з виходом на пенсію за віком надати одноразову допомогу при стажі роботи у сфері житлово-комунального господарства, зокрема, понад 15 років в розмірі 8 посадових окладів. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Такий висновок висловлено також у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 та від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17. Таким чином, одноразова виплата при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України. Враховуючи зазначене, суд вважає, що доводи представника відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними, оскільки як вище зазначено відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже, відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов`язку підприємства виплатити всі суми, які позивачу належать у день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Згідно з абзацом третім п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзацу 1 та 2 п.8 вказаного вище Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015року у справі № 6-195цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Однак, суд не може погодитися із розрахунком середнього заробітку проведеного позивачем, оскільки даний розрахунок проведений всупереч порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до наданих відповідачем доказів, позивачу нараховано заробітну плату за грудень 2017 року в розмірі 17 634 грн та за січень 2018 року - 16 845 грн 89 коп. Враховуючи, що в розмір заробітної плати за січень 2018 року включено матеріальну допомогу в розмірі одного посадового окладу - 11 756 грн 00 коп., остання не підлягає включенню в розрахунок. З огляду на кількість відпрацьованих робочих днів у грудні 2017 року - 20 та у січні 2018 - 21, середньоденна заробітна плата позивача становить 840 грн 97 коп., виходячи з такого розрахунку: 41 робочий день : (17 634 грн +16 845 грн 89 коп.) = 840 грн 97 коп. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 20.07.2018, в межах заявлених позовних вимог, становить : 840 грн 97 коп. х 119 днів = 100 075 грн 43 коп. Разом з тим, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 64 666 грн 98 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до принципу диспозитивності суд не має права вийти за межі позовних вимог, а тому приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача 64 666 грн 98 коп. як середньої заробітної плати за час затримки виплати позивачу заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію за період з 01.02.2018 по 20.07.2018. Поряд з чим, в судовому засіданні було встановлено, що існували певні обставини, які перешкоджали веденню стабільної фінансово-господарської діяльності КП «Ладжитлосервіс». Проте нестабільна фінансово-господарська діяльність підприємства або відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Отже, не проведенням повного розрахунку при звільненні порушено права позивача, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, у зв`язку з чим аргументи представника відповідача щодо ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин завдання йому моральної шкоди суд відхиляє. Враховуючи характер і тривалість моральних страждань, тяжкість завданої позивачу моральної травми, яка полягає у категоричному невизнанні відповідачем його права на одноразову допомогу в зв`язку з виходом на пенсію, що змусило позивача звернутись до суду, суд вважаю за необхідне стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду, розмір якої визначає з урахуванням вимог розумності та справедливості 1000 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до положень статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За вимогами статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 24.09.2018 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Клименко І.Ф. № 21, згідно з яким йому надана правнича допомога та на підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано розрахунок гонорару за надану правничу допомогу та квитанцію про сплату адвокату коштів в розмірі 3 200 грн. Вказані обставини свідчать, що витрати у вигляді оплати на правничу допомогу в сумі 3 200 грн пов`язані з розглядом справи, а розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягає стягненню з Комунального підприємства «Ладжитлосервіс» на користь [PERSON] судовий збір в сумі 2291 грн 94 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial