Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з він працював на посаді заступника директора з виховної роботи Республіканського вищого училища фізичної культури, на яку був призначений з 29.03.2011 року. Наказом Республіканського вищого училища фізичної культури (далі по тексту - Училище, РВУФК) від 19.05.2014 року № 112-к його було звільнено з займаної посади з 19.05.2014 року за одноразове грубе порушення своїх трудових обов»язків за п.1 ст.41 КЗпП. Позивач вважає своє звільнення незаконним, вказуючи на те, що відповідачем порушено строки накладення дисциплінарного стягнення. Так, на думку відповідача, одноразове грубе порушення проявилось його (позивача), начеб-то, необізнаністю із Законами України, актами Кабінету Міністрів України щодо освітньої галузі, наказами Міністерства освіти і науки України, іншими законодавчими та нормативно-правовими актами України, що призвело до незаконного відрахування учня [PERSON] З оскаржуваного наказу про звільнення вбачається, що 23.09.2013 року дисциплінарною комісією Училища прийнято рішення рекомендувати відрахувати учня [PERSON] з Училища та перевести його до загальноосвітньої школи за місцем проживання. Учень [PERSON] був відрахований з Училища та переведений до загальноосвітньої школи 24.09.2013 року згідно наказу від 24.09.2013 року № 79-у. Відповідно, з часу відрахування учня [PERSON] по день прийняття наказу про звільнення пройшло майже 8 місяців і накладення дисциплінарного стягнення згідно наказу про звільнення порушує ч.2 ст.148 КЗпП України. Крім того, порушення процедури відрахування учня [PERSON] було виявлено при проведенні перевірки Училища Державною інспекцією навчальних закладів України, про що Училищу було надіслано листа від 12.11.2013 року № 01-22/2216. З часу виявлення порушення по день підписання наказу про звільнення пройшло більше 6 місяців, відповідно, строк застосування дисциплінарного стягнення з підстав, визначених в наказі, закінчився. Позивач також вказує і на те, що відповідачем застосовано два різні заходи стягнення по факту відрахування учня [PERSON] з Училища. Так, наказом відповідача від 13.02.2014 року № 36-к «Про дисциплінарне стягнення» йому (позивачу) було оголошено догану за порушення процедури відрахування учня [PERSON]., отже він вже був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Тому, його звільнення за одноразове грубе порушення з підстави незаконного відрахування учня [PERSON]. призвело до порушення відповідачем порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбаченого ст.ст.147, 149 КЗпП України. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що відсутні підстави для його звільнення на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Зокрема, як вбачається з оскаржуваного наказу про звільнення, на думку відповідача, факт одноразового грубого порушення ним (позивачем) трудових обов»язків на посаді заступника директора з виховної роботи встановлено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року у справі № 816/6821/13-а. В той же час, під час розгляду вказаної справи, судом визнано незаконним рішення дисциплінарної комісії РВУФК, визнано незаконними та скасовано накази РВУФК, визнано протиправною бездіяльність РВУФК в частині неподання відповідних документів для присвоєння першого спортивного розряду учню школи-інтернату та зобов»язано подати такі документи, стягнуто з Міністерства освіти України та відповідача кошти на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю та незаконним відрахуванням учня [PERSON] В той же час, з наказу про звільнення та вказаної постанови суду не вбачається встановлення його персональної відповідальності, як заступника директора з виховної роботи, за відрахування учня [PERSON] Накази Училища про відрахування вказаного учня від 24.09.2013 року № 79-у та від 01.10.2013 року № 85-у було підписано директором відповідача. Рішення щодо рекомендування відрахувати учня [PERSON]. з Училища 23.09.2013 року прийнято Дисциплінарною комісією Училища, тобто колегіально. Його (позивача) голосування, як члена дисциплінарної комісії, за прийняття рішення про відрахування учня з Училища не може свідчити про вчинення ним одноразового грубого порушення трудової дисципліни, оскільки він, будучи заступником директора з виховної роботи, одноособового рішення про відрахування учня не приймав. Разом з цим, під час видання наказу про звільнення його (позивача) з посади, в.о. директора РВУФК Семенюшко О.І., маніпулюючи судовим рішенням, дозволив собі вільно трактувати норми законодавства. Так, в.о. директора РВУФК Семенюшко О.І. в наказі про звільнення зазначив, що він (позивач) «не захистив учня [PERSON]. від незаконного обшуку його помешкання, який є формою психічного насильства», «не поінформував членів дисциплінарної комісії про те, що вона не має повноважень ухвалювати рішення про переведення учнів на навчання за місцем проживання» та «виявив необізнаність із законами України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами з питань освіти, що є одноразовим грубим порушенням трудових обов»язків, оскільки призвело до відрахування учня [PERSON] та заподіяння неповнолітній дитині моральної шкоди». Як зазначає позивач, щодо обшуку учня [PERSON]. слід зауважити, що на підставі доповідної записки вихователя [PERSON] про виявлення в кімнаті учня [PERSON] пакетів з «насваєм» (наркотична речовина) він, відповідно до своїх посадових обов»язків, повинен був скликати дисциплінарну комісію, рішення якої щодо рекомендування педагогічній раді училища перевести учня на навчання за місцем проживання було прийнято більшістю голосів. Крім того, враховуючи, що РВУФК є закладом освіти спортивного профілю, ним та всіма педагогічними працівниками постійно провадилась роз»яснювальна та виховна робота з учнями щодо здорового образу життя та неприпустимості вживання алкогольних, наркотичних речовин, пагубний вплив наркотиків на здоров»я спортсменів, такий резонансний випадок, як виявлення наркотичної забороненої речовини у учня потребував відповідних заходів реагування. Що стосується прийняття наказів РВУФК про переведення учня [PERSON]. та невідповідності процедури прийняття таких розпорядчих документів нормативно-правовим актам, то позивач зауважує на те, що супроводження розпорядчих актів Училища та відповідність їх законодавству України здійснюється юридичним підрозділом та виходить за межі повноважень заступника директора з виховної роботи. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає і про те, що відповідачем було порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення в частині ознайомлення з наказом про звільнення, оскільки 19.05.2014 року о 18.15 годині, в поза робочий час, його силою утримували в кабінеті директора та змушували підписати про ознайомлення з оскаржуваним наказом. Також, даний наказ вже був прийнятий без отримання його письмових пояснень з приводу порушених у ньому питань. Крім того, відповідачем було порушено процедуру звільнення, а саме в день звільнення не видали трудову книжку та не здійснили належних виплат. Крім того, позивач вказує на те, що на момент звільнення в.о. директора РВУФК Семенюшко О.І. володів інформацією, що він (позивач) є єдиним годувальником у сім»ї (дружина знаходиться у декретній відпустці, молодшому сину півтора роки) та наявності у нього ще двох дітей та неповнолітнього сина дружини, які знаходяться на його утриманні. Фактично, його сім»я позбавлена фінансової спроможності, що призвело до порушення нормальних життєвих умов, в зв»язку з чим він вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 30000 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, визнати його звільнення з посади заступника директора з виховної роботи Республіканського училища фізичної культури згідно наказу Республіканського вищого училища фізичної культури від 19 травня 2014 року №112-к "Про звільнення [PERSON]" незаконним; поновити його на посаді заступника директора з виховної роботи Республіканського вищого училища фізичної культури з 19 травня 2014 року; стягнути з Республіканського вищого училища фізичної культури, на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6442 грн. 23 коп. та моральну шкоду в сумі 30000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач, заперечуючи проти позову, надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких вказує на необґрунтованість вимог позивача. Так, у своїх письмових запереченнях відповідач вказує на те, що твердження позивача про порушення строків накладення дисциплінарного стягнення є необґрунтованими, оскільки відповідно до п.29 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань (за узгодженням з ВЦПРС) від 20.07.1984 року № 213, дисциплінарне стягнення не може бути застосоване пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. У зазначені строки не включається час провадження по кримінальній справі. Вчинок заступника директора з виховної роботи РВУФК [PERSON] набув ознак проступку у вигляді грубого порушення трудових обов»язків лише після набуття законної сили рішенням адміністративного суду апеляційної інстанції, а тому при прийнятті рішення про його звільнення було застосовано аналогію стосовно не включення до строку, протягом якого може бути застосовано дисциплінарне стягнення, часу провадження по адміністративній справі, адже на час затвердження вказаних типових правил не існувало адміністративної юрисдикції та системи адміністративних судів. Резолютивну частину постанови у справі № 816/6821/13-а було проголошено Харківським апеляційним адміністративним судом 07.05.2014 року, повний текст постанови був виготовлений 12.05.2014 року і надійшов до РВУФК засобами поштового зв»язку 19.05.2014 року. Оскаржуваний наказ видано 19.05.2014 року. Таким чином, строки для дисциплінарного стягнення не порушено. В письмових запереченнях відповідач також зазначає, що твердження позивача про те, що порушення процедури відрахування учня [PERSON]. було виявлено під час проведення перевірки РВУФК у жовтні 2013 року, про що училищу було надіслано лист від 12.11.2013 року № 01-22/2216, а тому датою виявлення проступку є 12.11.2013 року, є необґрунтованими з огляду на наступне. Як вважає відповідач, вчинок [PERSON] набув ознак проступку (одноразового грубого порушення трудових обов»язків) лише у день набуття законної сили постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року у справі № 816/6821/13-а, оскільки лише згаданим судовим рішенням було встановлено не лише порушення процедури відрахування, а і: - факт порушення конституційних прав учня [PERSON] на особисту недоторканість та недоторканість житла під час обшуку його помешкання 19.09.2013 року; - факт відсутності у дисциплінарної комісії повноважень ухвалювати рішення про переведення учнів на навчання за місцем проживання; - прийнято рішення про стягнення з РВУФК моральної шкоди, заподіяної [PERSON] незаконним відрахуванням зокрема. Таким чином, на думку відповідача, лише після згаданого судового рішення вчинок [PERSON] набув ознак проступку, оскільки було встановлено обставини справи, а також стало відомо про розмір моральної шкоди, заподіяної неповнолітній дитині. Відповідач також вважає твердження позивача про те, що до нього було застосовано два різних заходи стягнення за одне й те саме порушення, необґрунтованими, оскільки наказ РВУФК від 13.02.2014 року № 36-к «Про дисциплінарне стягнення» в частині оголошення догани [PERSON] було скасовано наказом РВУФК від 19.05.2014 року № 111-к. Таким чином, на момент видання наказу про звільнення позивача стягнення у вигляді догани було вже скасоване. Відповідач у вказаних письмових запереченнях зазначає і про те, що позивач твердить про відсутність підстав для його звільнення за п.1 ст.41 КЗпП України, оскільки з наказу про звільнення та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року не вбачається встановлення персональної відповідальності [PERSON] Проте, як вже зазначалось, Харківський апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 07.05.2014 року у справі № 816/6821/13-а встановив не персональну відповідальність [PERSON], а обставини справи та юридичні факти, на підставі яких керівництвом РВУФК було зроблено висновок про грубе порушення ним своїх трудових обов»язків, а також визначено ступінь його дисциплінарної відповідальності шляхом видання наказу «Про звільнення [PERSON]» від 19.05.2014 року № 112-к. Адже РВУФК не лише мало право, а й було зобов»язане проаналізувати вищезгадане судове рішення та дати правову оцінку діям [PERSON], які призвели до порушення прав неповнолітньої дитини та заподіяння їй моральної шкоди. При цьому було взято до уваги, зокрема, що посада директора з виховної роботи, яку займав позивач, зумовлює його підвищену відповідальність, оскільки він перебував в особливому правовому становищі з огляду на управління [PERSON] виховним процесом та наявність у нього виконавчо-розпорядчих повноважень. Крім цього, було взято до уваги усі факти, що характеризують склад грубого порушення (характер дій та бездіяльності [PERSON], істотність наслідків порушення ним трудових обов»язків, особливості причинного зв»язку між порушенням і його наслідками, форма вини). На думку відповідача, вищезгаданою постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року встановлено факт, який свідчить про одноразове грубе порушення трудових обов»язків заступником директора з виховної роботи РВУФК [PERSON] з огляду на таке. Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року № 963, посада заступника директора з виховної роботи віднесена до посад педагогічних працівників. Згідно з ст.56 ЗУ «Про освіту», педагогічні працівники зобов»язані, зокрема: - додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня, студента; - захищати дітей, молодь від будь-яких форм фізичного або психічного насильства. У посадовій інструкції заступника директора з виховної роботи, з якої, згідно із письмовими поясненнями [PERSON] від 16.05.2014 року він був ознайомлений під час призначення на посаду, також у п.2.9 міститься вищевказаний обов»язок, а також передбачено, що заступник директора з виховної роботи здійснює керівництво виховною роботою (п.2.1). Згідно із наказом РВУФК від 23.01.2014 року № 20/1-к «Про розподіл службових обов»язків між керівництвом училища», заступник директора з виховної роботи [PERSON] організовує виховний процес в училищі, несе відповідальність за його стан. Кваліфікаційною характеристикою заступника директора з виховної роботи, затвердженою наказом Міністерства освіти і науки України від 01.06.2013 року № 665 «Про затвердження кваліфікаційних характеристик професій (посад) педагогічних та науково-педагогічних працівників навчальних закладів» (копія додається), передбачено, зокрема, що заступник директора з виховної роботи повинен знати, серед іншого, закони України, акти Кабінету Міністрів України щодо освітньої галузі; накази та розпорядження Міністерства освіти і науки України; інші законодавчі та нормативно-правові акти з питань освіти. Вищезгаданим судовим рішенням встановлено, зокрема, факт порушення конституційних прав [PERSON] на особисту недоторканість та недоторканість житла під час обшуку його помешкання 19.09.2013 року вихователями РВУФК. У зв»язку з цим, відповідач зазначає, що заступник директора з виховної роботи [PERSON] не захистив учня [PERSON]. від проведення незаконного обшуку його помешкання, який є формою психологічного насильства. Водночас, вищезгаданим судовим рішенням також встановлено, що дисциплінарна комісія РВУФК не мала повноважень ухвалювати рішення про переведення учнів на навчання за місцем проживання за порушення правил поведінки училища. Проте, аналіз змісту протоколу № 2 засідання дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013 року свідчить, що її голова, заступник директора з виховної роботи [PERSON] під час свого виступу не поінформував членів комісії про те, що вона не має повноважень ухвалювати рішення про переведення учнів на навчання за місцем проживання за порушення правил поведінки училища, а також особисто проголосував за незаконне рішення про відрахування учня [PERSON] та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання. При цьому, як зазначає відповідач, як свідчить зміст вищезгаданого протоколу, дисциплінарною комісією було ухвалено не рекомендаційне рішення - «рекомендувати відрахувати», а імперативне - «відрахувати». Відповідач вказує і на те, що як свідчить пояснювальна записка завідуючого канцелярією [PERSON] від 18.05.2014 року, рішення про відрахування учня [PERSON] «приймав одноосібно заступник директора з виховної роботи [PERSON]». Також, як свідчить пояснювальна записка методиста [PERSON] від 18.05.2014 року, який виконував обов»язки секретаря дисциплінарної комісії РВУФК, він був відсутній під час засідання комісії 23.09.2013 року, проте наступного дня у присутності заступника директора з виховної роботи [PERSON] написав протокол засідання комісії від 23.09.2013 року зі слів старшого вихователя [PERSON] Сам [PERSON] стверджує, що був відсутній під час засідання комісії, на якому приймалось рішення про відрахування учня [PERSON] Крім цього, [PERSON] завізував, тобто погодив проект наказу РВУФК від 24.09.2013 року № 79-у, яким [PERSON] було незаконно відраховано з училища. Таким чином, відповідач вважає, що заступник директора з виховної роботи [PERSON] в порушення вимог, передбачених кваліфікаційною характеристикою заступника директора з виховної роботи, затвердженою наказом Міністерства освіти і науки України від 01.06.2013 року № 665, виявив необізнаність із законами України, актами Кабінету Міністрів України щодо освітньої галузі, наказами Міністерства освіти і науки України; іншими законодавчими та нормативно-правовими актами з питань освіти, що є одноразовим грубим порушенням трудових обов»язків [PERSON], оскільки призвело до незаконного відрахування учня [PERSON]. та заподіяння неповнолітній дитині моральної шкоди, на відшкодування якої з РВУФК стягнуто грошові кошти, що, у свою чергу, призведе до збитків державного бюджету. Як зазначає відповідач, під час вирішення питання про те, чи було порушення трудових обов»язків [PERSON] грубим, ним (відповідачем) було взято до уваги абзац 2 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким передбачено, що під час вирішення питання про те, чи є порушення трудових обов»язків грубим, слід виходити з характеру проступку, обставин за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Також, у запереченнях відповідач звертає увагу і на те, що у своїй позовній заяві [PERSON] стверджує, що «насвай», який було знайдено у [PERSON], є наркотичною речовиною, а тому він відповідно до своїх посадових обов»язків повинен був скликати дисциплінарну комісію. Відповідач вважає, що вищезгадане твердження позивача фактично є звинуваченням [PERSON] у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, що є злочином, передбаченим ст.309 КК України. Проте, «насвай» не міститься у Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 року № 770, а тому твердження [PERSON] про те, що «насвай» є наркотичною речовиною не відповідає дійсності і підтверджує незнання ним відповідних актів Кабінету Міністрів України. Крім цього, зазначене підтверджує також порушення ним своїх посадових обов»язків, оскільки до посадових обов»язків заступника директора з виховної роботи не належить функція скликання дисциплінарної комісії по факту виявлення «насваю». Якщо [PERSON] був переконаний, що «насвай» є наркотичною речовиною, то він повинен був негайно викликати представників правоохоронних органів, які за результатами експертизи мали повноваження встановити, чи належить знайдена речовина до категорії наркотичних. Зазначена обставина, на думку відповідача, також свідчить про грубе порушення позивачем своїх посадових обов»язків, оскільки ніхто не покладав на нього здійснення функцій правоохоронних органів. Відповідач вказує і на те, що під час ухвалення рішення про звільнення позивача було взято до уваги висновки комісії Державної інспекції навчальних закладів України, зроблені за результатами перевірки РВУФК у березні-квітні 2014 року, які містяться в Акті перевірки додержання суб»єктами господарювання, що надають послуги у сфері загальної середньої освіти, вимог законодавства про загальну середню освіту № 01-13/52-04-06/1. Зокрема, у п.33 згаданого Акту зазначено, що рішення про призначення 29.03.2011 року заступником директора з виховної роботи [PERSON] здійснено без урахування його кваліфікаційного рівня та досвіду роботи. Так, на час призначення його педагогічний стаж складав лише 1 рік 8 місяців, він мав кваліфікаційну категорію «спеціаліст», за фахом - вчитель початкових класів. При цьому, в РВУФК немає школи І ступеня, тобто початкової. Відповідач також зазначає, що твердження позивача про порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення в частині ознайомлення з наказом про звільнення та несвоєчасного розрахунку не відповідають дійсності, оскільки 19.05.2014 року позивач в присутності співробітників РВУФК відмовився ознайомлюватись під розпис з наказом про звільнення, а також відмовився отримати трудову книжку та розрахунок, про що були складені відповідні акти, а тому твердження [PERSON] про його ніби-то насильне утримання є безпідставними та не відповідають дійсності. Наступного дня на адресу позивача було направлено рекомендований лист від 20.05.2014 року з проханням з»явитись до РВУФК за отриманням повного розрахунку та трудової книжки. Відповідач вважає необґрунтованими і вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не навів жодних доказів заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, факт наявності у позивача утриманців не є доказом заподіяння йому моральної шкоди, а також не доводить факту втрати нормальних життєвих зв»язків. Заперечуючи проти позову, відповідач також зазначив і про те, що [PERSON] звертався із заявою про своє ніби-то незаконне звільнення до профспілкового комітету РВУФК. Як свідчить протокол засідання профспілкового комітету РВУФК від 22.05.2014 року, за результатами розгляду заяви [PERSON] на засіданні профкому було встановлено, що його було звільнено на законних підставах. Посилаючись на викладене, відповідач в своїх письмових запереченнях просить відмовити в задоволенні позову (а.с.43-52 т.1). Представник відповідача, який одночасно є представником 3-ої особи, Шевчук В.І. в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, вважаючи позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач працював у Республіканському вищому училищі фізичної культури з 11.01.2011 року. З 29.03.2011 року позивача було переведено на посаду заступника директора з виховної роботи РВУФК (а.с.79-80 т.1). Наказом № 112-к від 19.05.2014 року позивача було звільнено з займаної посади заступника директора з виховної роботи згідно п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення своїх трудових обов»язків з 19.05.2014 року (а.с.12-14 т.1). Позивач просить поновити його на роботі, вказуючи на незаконність звільнення з посиланням на те, що відповідачем було порушено строки накладення дисциплінарного стягнення, застосовано два різні заходи стягнення по факту відрахування учня з училища. Також, позивач вважає наказ незаконним, оскільки відсутні підстави для звільнення його за п.1 ст.41 КЗпП України, а також порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення в частині ознайомлення з наказом про звільнення. Представник відповідача та 3-ої особи проти таких тверджень заперечував, вказуючи на відсутність доказів в обґрунтування позовних вимог та на законність та обґрунтованість даного наказу, оскільки одноразове грубе порушення трудових обов»язків позивачем підтверджується постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року у справі № 816/6821/13-а, копію якої відповідачем було отримано 19.05.2014 року, а тому, на думку відповідача, строк накладення дисциплінарного стягнення не було порушено. Крім того, в даному випадку до відповідача не застосовувалось два різні заходи дисциплінарного стягнення, оскільки на момент винесення наказу про звільнення позивача наказ про оголошення йому догани було скасовано. Суд приймає до уваги твердження позивача в частині незаконності оскаржуваного наказу виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 1 частини 1 ст.41 КЗпП України встановлено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Як вбачається з копії постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року, розглянувши адміністративну справу за апеляційною скаргою [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2014 року по справі № 816/6821/13-а за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Республіканського вищого училища фізичної культури про зобов»язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, суд вирішив вказаний позов задовольнити, в тому числі - визнати незаконним рішення дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013 року (протокол № 2), педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013 року (протокол № 2), ради РВУФК від 31.10.2013 року (протокол № 2) в частині відрахування учня [PERSON] та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання; визнати незаконним та скасувати накази РВУФК від 24.09.2013 року № 79-у та від 01.10.2013 року № 85-у в частині відрахування учня [PERSON] та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання; зобов»язати Міністерство освіти і науки України та РВУФК поновити [PERSON] на навчанні у складі учнів 10-Є класу загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК; визнати незаконними дії РВУФК з проведення обшуку помешкання учня [PERSON]; зобов»язати РВУФК внести відповідні зміни та доповнення до наказу від 19.11.2013 року № 118-у в частині вилучення посилання на рішення ради РВУФК від 31.10.2013 року (протокол № 2) та рішення педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013 року (протокол № 2), вилучення посилання на заяву батьків від 18.11.2013 року та застереження про тимчасовість відрахування [PERSON], а саме, на період до ухвалення остаточного рішення компетентними державними органами за скаргою про його незаконне відрахування з училища; стягнути з РВУФК на користь [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] грошові кошти у сумі 10962 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним відрахуванням [PERSON] загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК та протиправною бездіяльністю щодо неподання до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідних документів для присвоєння першого спортивного розряду [PERSON] (а.с.53-57 т.1). Як зазначено в наказі від 19.05.2014 року № 112-к «Про звільнення [PERSON]», вищезгаданим судовим рішенням встановлено, зокрема, факт порушення конституційних прав [PERSON] на особисту недоторканість та недоторканість житла під час обшуку його помешкання 19.09.2013 року вихователями РВУФК. У зв»язку з цим зазначено, що заступник директора з виховної роботи [PERSON] не захистив учня [PERSON]. від проведення незаконного обшуку його помешкання, який є формою психологічного насильства. Водночас, вищезгаданим судовим рішенням також встановлено, що дисциплінарна комісія РВУФК не мала повноважень ухвалювати рішення про переведення учнів на навчання за місцем проживання за порушення правил поведінки училища. Проте, аналіз змісту протоколу № 2 засідання дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013 року свідчить, що її голова, заступник директора з виховної роботи [PERSON] не поінформував членів комісії про те, що вона не має повноважень ухвалювати рішення про переведення учнів на навчання за місцем проживання за порушення правил поведінки училища, а також особисто проголосував за незаконне рішення про відрахування учня [PERSON] та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання. Як вказано в наказі, таким чином, заступник директора з виховної роботи [PERSON] в порушення вимог, передбачених кваліфікаційною характеристикою заступника директора з виховної роботи, затвердженою наказом Міністерства освіти і науки України від 01.06.2013 року № 665, виявив необізнаність із законами України, актами Кабінету Міністрів України щодо освітньої галузі, наказами Міністерства освіти і науки України; іншими законодавчими та нормативно-правовими актами з питань освіти, що є одноразовим грубим порушенням трудових обов»язків [PERSON], оскільки призвело до незаконного відрахування учня [PERSON]. та заподіяння неповнолітній дитині моральної шкоди, на відшкодування якої з РВУФК стягнуто грошові кошти, що, у свою чергу, призведе до збитків державного бюджету (а.с.12-14 т.1). Аналізуючи вимоги позивача та заперечення представника відповідача, суд не приймає до уваги надану суду відповідачем копію посадової інструкції заступника директора з виховної роботи, оскільки дана інструкція у встановленому законом порядку не затверджена посадовою особою РВУФК (а.с.58-60). Що стосується фактичних обставин, які зазначені відповідачем в оскаржуваному наказі в якості підстав для звільнення позивача за одноразове грубе порушення своїх трудових обов»язків, то суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Як вбачається з оскаржуваного наказу, позивача звільнено з посади за одноразове грубе порушення трудових обов»язків, що призвело до незаконного відрахування учня [PERSON] та заподіяння неповнолітній дитині моральної шкоди. В той же час, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року встановлено, що відрахування учня [PERSON]. було здійснено згідно наказу директора РВУФК № 79-у від 23.09.2013 року, який було видано на підставі рішення дисциплінарної комісії РВУФК, якою при розгляді питання про вживання учнем [PERSON] забороненої речовини було ухвалено рішення про рекомендування педагогічній раді перевести учня на навчання за місцем проживання (а.с.53 т.1, зворот). Встановлені судом факти спростовують твердження відповідача, викладені в письмових запереченнях, про те, що рішення про відрахування учня [PERSON] було прийнято позивачем одноособово (а.с.47 т.1). Також, вказаним судовим рішенням не встановлено персональної вини позивача у відрахуванні учня, оскільки рішення наказ про відрахування було видано директором РВУФК на підставі рішення дисциплінарної комісії РВУФК, яка, за наявними доказами, є колегіальним органом, рішення якого приймаються більшістю голосів. Даний факт підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON], яка була членом дисциплінарної комісії, та [PERSON] - член батьківського комітету, згідно пояснень яких рішення про відрахування учня приймалось комісією шляхом голосування. Участь позивача, як голови дисциплінарної комісії, у роботі колегіального органу та голосуванні не є підставою для його одноособової відповідальності. Крім того, вищевказаним рішенням суду встановлено, що дисциплінарною комісією РВУФК при розгляді питання про вживання учнем [PERSON] забороненої речовини було ухвалено рішення про рекомендування педагогічній раді перевести учня на навчання за місцем проживання, тобто дане рішення носить рекомендаційний, а не обов»язковий характер, а також не є остаточним, оскільки вирішення цього питання передавалось на розгляд педагогічній раді. При цьому, суд враховує і покази свідка [PERSON], який пояснив, що був секретарем дисциплінарної комісії, в день розгляду питання щодо учня [PERSON]. 23.09.2013 року він був відсутній на роботі, а наступного дня 24.09.2013 року він написав протокол засідання зі слів [PERSON], який зазначав, що комісія прийняла рішення про рекомендацію про відрахування учня. Як зазначив свідок, протокол засідання від 23.09.2013 року переписувався декілька разів, існує п»ять його варіантів. При таких обставинах, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільненні позивача згідно п.1 ст.41 КЗпП України, оскільки постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року, на яку посилається в оскаржуваному наказі відповідач, не встановлює особисту вину позивача у відрахуванні учня [PERSON]., а також у проведенні незаконного обшуку, який, згідно вказаного рішення, проводив не позивач, а педагоги РВУФК (а.с.55 т.1, зворот). Інших порушень чинного законодавства саме позивачем вказаним рішенням не встановлено, а тому обґрунтування оскаржуваного наказу вказаним рішенням не може бути прийнято до уваги. Статтею 149 КЗпП України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень, відповідно до якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Як встановлено судом, згідно наказу від 13.11.2013 року № 36-к «Про дисциплінарне стягнення», відповідно до ст.ст.147, 148, 149 КЗпП України, на підставі листа Державної інспекції навчальних закладів України від 12.11.2013 року № 01-22/2216 щодо виявлення порушення процедури відрахування учня 11-А класу [PERSON] та на підставі пояснювальних записок від 12.02.2014 року відповідачем було прийнято рішення про оголошення догани позивачу [PERSON] (а.с.10 т.1). Наказом від 19.05.2014 року № 111-к «Про часткове скасування наказу» було скасовано наказ РВУФК від 13.02.2014 року № 36-к в частині оголошення догани заступнику директора з виховної роботи [PERSON] (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 24.06.2014 року № 744 «Про проведення перевірки Республіканського вищого училища фізичної культури», у зв»язку з численними зверненнями працівників РВУФК та громадян України, пов»язаних з діяльністю РВУФК, було призначено з 24.06.2014 року по 02.07.2014 року включно перевірку фактів, викладених у зверненнях працівників РВУФК та громадян України, пов»язаних з діяльністю РВУФК та створено відповідну комісію (а.с.116 т.1). Як вбачається з довідки про результати перевірки РВУФК, проведеної відповідно до вказаного наказу, у ході перевірки було виявлено ряд грубих порушень, допущених адміністрацією під час звільнення працівників училища із займаних посад. Так, наказом № 112-к від 19.05.2014 року заступника директора з виховної роботи [PERSON] звільнено з займаної посади за одноразове грубе порушення своїх трудових обов»язків. Приводом до застосування такого виду дисциплінарного стягнення стало набрання законної сили постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] про поновлення його на навчанні в складі учнів. При цьому, як вбачається з особової справи заступника директора з виховної роботи [PERSON], 13.02.2014 року наказом № 36-к за виявлені порушення процедури відрахування [PERSON] дану посадову особу притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Таким чином, на думку комісії, що проводила перевірку, працівника за один і той же проступок двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності, що заборонено КЗпП України. Посилання на ту обставину, що наказом № 111-к від 19.05.2014 року наказ № 36-к від 13.02.2014 року було скасовано, не може бути прийнято з огляду на те, що наказ про скасування не містить посилань на причини та підстави для ухвалення такого рішення. Окрім того, наказ № 36-к від 13.02.2014 року вже було реалізовано та особу притягнуто до відповідальності (фактично виконано), що робить неможливим шляхом його скасування відновити права [PERSON], а від так послідуючий наказ про притягнення заступника директора до дисциплінарної відповідальності та його звільнення є повторним притягненням до дисциплінарної відповідальності, що прямо заборонено, чим в.о. директора Семенюшком О.І. грубо порушені вимоги трудового законодавства України (а.с.185-191 т.1). Суд погоджується з даним висновком комісії Міністерства освіти і науки України, оскільки прийшов до висновку про те, що фактично відповідачем було застосовано два види дисциплінарного стягнення до позивача за один і той же проступок, оскільки наказ № 36-к від 13.02.2014 року вже було реалізовано та особу притягнуто до відповідальності тобто фактично виконано, що суперечить положенням ст.149 КЗпП України і також дає підстави для визнання оскаржуваного наказу незаконним. Також, відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Обгрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач вказує на те, що твердження позивача про порушення строків накладення дисциплінарного стягнення є необґрунтованими, оскільки відповідно до п.29 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань (за узгодженням з ВЦПРС) від 20.07.1984 року № 213, дисциплінарне стягнення не може бути застосоване пізніше шести місяців з дні вчинення проступку. У зазначені строки не включається час провадження по кримінальній справі. Вчинок заступника директора з виховної роботи РВУФК [PERSON] набув ознак проступку у вигляді грубого порушення трудових обов»язків лише після набуття законної сили рішенням адміністративного суду апеляційної інстанції, а тому при прийнятті рішення про його звільнення було застосовано аналогію стосовно не включення до строку, протягом якого може бути застосовано дисциплінарне стягнення, часу провадження по адміністративній справі, адже на час затвердження вказаних типових правил не існувало адміністративної юрисдикції та системи адміністративних судів. Резолютивну частину постанови у справі № 816/6821/13-а було проголошено Харківським апеляційним адміністративним судом 07.05.2014 року, повний текст постанови був виготовлений 12.05.2014 року і надійшов до РВУФК засобами поштового зв»язку 19.05.2014 року. Оскаржуваний наказ видано 19.05.2014 року. Таким чином, строки для дисциплінарного стягнення не порушено. В письмових запереченнях відповідач також зазначає про те, що твердження позивача про те, що порушення процедури відрахування учня [PERSON] було виявлено під час проведення перевірки РВУФК у жовтні 2013 року, про що училищу було надіслано лист від 12.11.2013 року № 01-22/2216, а тому датою виявлення проступку є 12.11.2013 року, оскільки на його думку, як вже зазначалось вище, вчинок [PERSON] набув ознак проступку (одноразового грубого порушення трудових обов»язків) лише у день набуття законної сили постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 року у справі № 816/6821/13-а. Суд не приймає дані твердження, з огляду на наступне. Як вже зазначалось вище, відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як встановлено судом, дії [PERSON], які на думку відповідача є одноразовим грубим порушенням трудових обов»язків, були вчинені 23.09.2013 року. Крім того, факт порушення процедури відрахування учня [PERSON] було виявлено під час проведення перевірки РВУФК у жовтні 2013 року, про що училищу було надіслано лист від 12.11.2013 року № 01-22/2216 (а.с.61 т.2). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що відповідачем пропущено строк для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки з моменту вчинення дій 23.09.2013 року та до винесення наказу про звільнення позивача 19.05.2014 року пройшло більше 6-ти місяців. Крім того, посилання відповідача на п.29 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань (за узгодженням з ВЦПРС) від 20.07.1984 року № 213 не може бути прийнято до уваги, оскільки ст.148 КЗпП України чітко, імперативно та безумовно визначає строк накладення дисциплінарного стягнення. Посилання відповідача на аналогію права в даному випадку є недоречним, оскільки строк притягнення до дисциплінарної відповідальності однозначно встановлений законодавцем. Крім того, суд звертає увагу і на те, що КЗпП України має вищу юридичну силу, ніж вказані Типові правила. За таких обставин, оскільки відсутні підстави для звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, а також відповідачем пропущено строк для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, передбачений ст.148 КЗпП України, суд визнає звільнення позивача на підставі Наказу № 112-к від 19.05.2014 «Про звільнення [PERSON]» року незаконним, і, як наслідок, поновлює позивача на посаді заступника директора з виховної роботи Республіканського училища фізичної культури. При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що позивача неможливо поновити на вказаній посаді, так як на даній посаді працює інша особа, оскільки законодавцем імперативно визначено поновлення незаконно звільненого працівника саме на тій посаді, з якої він був звільнений. Також не заслуговують на увагу і твердження відповідача про неможливість поновлення позивача на посаді, оскільки він неправомірно перебував на посаді заступника директора з виховної роботи РВУФК, що підтверджується висновками комісії Державної інспекції навчальних закладів України, зроблені за результатами перевірки РВУФК у березні-квітні 2014 року, які містяться в Акті перевірки додержання суб»єктами господарювання, що надають послуги у сфері загальної середньої освіти, вимог законодавства про загальну середню освіту № 01-13/52-04-06/1, який ніким не скасований. Як вбачається з наданих відповідачем копій сторінок вказаного акту, в п.33 зазначено про те, що рішення про призначення 29.03.2011 року заступником директора з виховної роботи [PERSON] здійснено без урахування його кваліфікаційного рівня та досвіду роботи. Так, на час призначення його педагогічний стаж складав лише 1 рік 8 місяців, він мав кваліфікаційну категорію «спеціаліст», за фахом - вчитель початкових класів. При цьому, в РВУФК немає школи І ступеня, тобто початкової (а.с.71-72 т.1). В той же час, відповідачем не надано повного тексту вказаного акту, що позбавляє суд можливості надати йому повноцінну правову оцінку в якості належного та допустимого доказу по даній справі. Крім того, відповідно до листа Державної інспекції навчальних закладів України від 21.07.2014 року № 01-26/1413, згідно з поясненнями [PERSON] - заступника начальника управління контролю за діяльністю загальноосвітніх і професійно-технічних навчальних закладів ДІНЗ України, голові комісії з перевірки РВУФК, під час проведення зазначеного заходу державного контролю (26.03.2014 - 04.04.2014 року) навчальним закладом не було представлено документ (завірену в установленому порядком копію), що підтверджував би наявність у позивача вищої педагогічної освіти та кваліфікації спеціаліста - «вчитель історії». Відомості про педагогічний стаж позивача на момент призначення на посаду заступника директора РВУФК (1,8 років) зазначено в Акті без урахування строку перебування позивача на військовій службі (тобто, вказано лише стаж безпосередньої педагогічної діяльності, що свідчить про досвід роботи). Під час підписання Акта в.о. директора [PERSON] заперечень щодо недійсності вкладеної у п.33 інформації стосовно освіти позивача та педагогічного стажу висловлено не було (запис про заперечення в акті відсутній). З огляду на надані позивачем 16.07.2014 року копії документів, у разі їх достовірності, ДІНЗ не має формальних підстав для ствердження неправомірності призначення позивача на посаду заступника директора РВУФК з виховної роботи у березні 2011 року (а.с.112 т.1). Наведені в листі факти та обставини в повному обсязі спростовують заперечення представника відповідача проти поновлення позивача на посаді. При таких обставинах, вказані заперечення представника відповідача суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Що стосується тверджень позивача про порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення в частині ознайомлення з наказом про звільнення та порушення самої процедури звільнення в частині невидачі трудової книжки та невиплати належних виплат в день звільнення, то суд вважає їх недоведеними, з огляду на наступне. Як зазначає позивач 19.05.2014 року о 18.15 годині, в поза робочий час, його силою утримували в кабінеті директора та змушували підписати про ознайомлення з оскаржуваним наказом. Крім того, даний наказ вже був прийнятий без отримання його письмових пояснень з приводу порушених у ньому питань. Крім того, відповідачем було порушено процедуру звільнення, а саме в день звільнення не видали трудову книжку та не здійснили належних виплат. Дані твердження позивача спростовуються наявними доказами по справі, зокрема актами від 19.05.2014 року про відмову позивача надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі, порушенням ним трудових обов»язків під час прийняття рішення про відрахування учня [PERSON]. та проведення обшуку у його помешканні, що визнано незаконним судовим рішенням, а також про відмову позивача ставити підпис про те, що він ознайомлений з наказом про звільнення та про відмову отримати трудову книжку і повний розрахунок (а.с.73-76т.1). Ці твердження позивача спростовуються також і показами свідків [PERSON], [PERSON], які пояснили, що при ознайомленні з наказом про звільнення позивач відмовився розписатись про ознайомлення. При цьому ніхто насильно позивача в кабінеті директора, де відбувалась подія, не утримував. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 20.05.2014 року листом № 203 відповідач повідомив позивача про те, що він може отримати трудову книжку у відділі кадрів та одержати повний розрахунок в бухгалтерії училища. Вказаний лист був отриманий позивачем 26.05.2014 року (а.с.77,78 т.1). При таких обставинах, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність даних тверджень позивача. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки суд задовольняє вимоги позивача про поновлення на роботі, то задоволенню підлягають і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заявлених [PERSON], який ним визначено у сумі 6442 грн. 23 коп. згідно наданого ним уточнення позовних вимог, який представником відповідача не оспорений і не спростований, а тому приймається судом до уваги. При цьому суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем на неодноразові запитання суду було визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 6442 грн.23 коп., під час розгляду справи позивач даний розмір не збільшував, з заявами про збільшення позовних вимог не звертався, розрахунку середнього заробітку за вимушений прогул суду не надав, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в іншому розмірі. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідачем було надано суду довідки про оклад заступника директора з виховної роботи та про середню заробітну плату (дохід), які не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не містять підписів керівника установи - заступника директора Сокол В.В. та директора Семенюшко О.І., а тому є неналежно оформленими у встановленому порядку документами (а.с.160,161 т.1, а.с.44 т.2). Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що незаконним звільненням [PERSON] з займаної посади йому було заподіяно моральну шкоду, яка складається з моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків. Розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] суд визначає у розмірі 1000 грн. Оскільки суд частково задовольняє вимоги позивача, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial