Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кв. [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказана квартира належить їй на праві власності. В спірній квартирі зареєстрований також відповідач та третя особа, при цьому відповідач в ній не проживає, не сплачує комунальні платежі, не доглядає за квартирою. 25.03.2019 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку підготовчого позовного провадження. 12.06.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідачем не подано до суду відзив на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладене в позові та письмових поясненнях. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує. В поданій заяві зазначає про те, що відповідач більш ніж два роки не проживає за місцем реєстрації, комунальні послуги не сплачує, при цьому останньому ніхто не чинить перешкод в користуванні квартирою. Допитані в судовому засіданні в якості свідки [PERSON] , [PERSON] вказували на те, що відповідач в спірній квартирі не проживає, останнього вони не бачили вже тривалий час. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що позивач не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 06.10.2011 р. кв. [ADDRESS] на праві власності належить позивачу. Згідно з свідоцтвом про народження, відповідач є сином позивача та третьої особи. Згідно з Довідкою про реєстрацію місця проживання відповідач зареєстрований в вказаній вище квартирі. У відповідності до Актів від 30.01.2019 р., 10.04.2019 р. відповідач не проживає в спірній квартирі з квітня 2017 р. Згідно з листом Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 10.04.2019 р. [PERSON] щодо перешкод в проживанні в кв. [ADDRESS] з квітня 2017 р. по до Деснянського УП не звертався. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Відповідач не звертався до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі. Вище викладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин понад рік. Суду не надані докази, які б свідчили про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад рік з поважних причин. Він виїхав із спірної квартири добровільно, ніяких перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивача та інших осіб відповідачу не чинилося, зокрема доказів зазначеного суду не надано. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач не проживаючи в спірній квартирі, але залишаючись зареєстрованим в ній, перешкоджає позивачу в користуванні власністю. Приймаючи до уваги викладене, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме приходить до висновку про наявність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . Між тим, відповідно до ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов`язав його вчинити цю дію.

Outcome: partial