Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-11 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Дубровицького районного суду з позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] неповернутої заборгованості у розмірі 15372,11 грн. за кредитним договором № ROR0SK00000412 від 02.06.2004 року. Одночасно позивач просить також стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.06.2004 року [PERSON] (далі - Відповідач) отримав кредит у розмірі 4000.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконував належним чином зобов'язання за Договором, в результаті чого станом на 14.11.2014 року заборгованість за кредитним договором складає 40256,36 грн. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13.06.2012 року з відповідача було стягнуто 24884,25 грн. заборгованості за кредитним договором №ROR0SK00000412 від 02.06.2004 року та судові витрати у розмірі 248,84 грн. Однак, станом 14.11.2014 року, заборгованість за кредитним договором №ROR0SK00000412 від 02.06.2004 року, відповідно до рішення до суду від 13.06.2012 року, відповідачем погашена не була та загалом складає 40256,36 грн., яка складається із: 974,88 грн. - заборгованості за кредитом; 9888,17 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом та 29393,31 грн. - пені, за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. Від даної суми заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача 15372,11 грн. різниці від задоволеної рішенням суду від 13.06.2012 року суми у розмірі 24884,25 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте до початку судового розгляду до суду надійшла заява про можливий розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про розгляд справ був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки від відповідача до суду не надійшло жодних заперечень проти позову або ж доказів добровільної сплати заборгованості, тому суд, дослідивши докази належного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за його відсутності та постановлення заочного рішення у справі. Судом встановлено, що 02.02.2004 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до вимог ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, своїх зобов'язань, відповідно до умов кредитного договору, відповідач не виконував, і заборгованість станом на 14.02.2012 року склала 24884,25 грн. з яких: 974,88 грн. заборгованість по кредиту, 7930,61 грн. відсотки за користування кредитом та 15978,76 грн. пеня за порушення умов кредитного договору. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13.06.2012 року, яке набрало законної сили, позов ПриватБанку було задоволено повністю та стягнено з відповідача - 24884,25 грн. та судові витрати у розмірі 248,84 грн. (а.с.4) Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст.509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст.598 ЦК України). Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України та не передбачають можливість припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). За наведеного, саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, пені й інших втрат, передбачених договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України - якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Предметом кредитного договору є грошові кошти в національній або іноземній валюті. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №ROR0SK00000412 від 02.06.2004 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON], заборгованість відповідача перед позивачем станом на 14.11.2014 року складає - 40256,36 грн., яка складається із: 974,88 грн. - заборгованості за кредитом, в тому числі простроченого тіла; 9888,17 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 29393,31 грн. - пені, за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 24884,25 грн. - сума за кредитом задоволена рішенням суду; 15372,11 - різниця між поточною заборгованістю та задоволеною рішенням суду (а.с.5). Від зазначеної суми у розмірі 40256,36 грн. позивач просить стягнути з відповідача різницю у розмірі 15372,11 грн. відмінусувавши 24884,25 грн., задоволених рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13.06.2012 року. Однак, суд приходить до висновку, що вищезазначений розрахунок заборгованості є невірним і погодитись з ним не можна, оскільки заборгованість по простроченому тілу кредиту у розмірі 974,88 грн. вже було стягнуто рішенням суду від 13.06.2012 року, а тому повторному стягненню не підлягає. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення вирішує у тому числі і питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial