Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач 24 жовтня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем починаючи з 01 грудня 2006 року, який на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року розірвано. 22 січня 2011 року, тобто в період шлюбу [PERSON] зареєстрував право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: вул.Гвардійська, 23а у м.Дніпро, складається із : нежитлова будівля складу літ.А-1 заг.пл.153, 2 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Б-1 заг.пл.79,5 кв.м, нежитлову будівлю складу иліт.В-1 заг.пл.38,0 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Г-1 заг.пл.17,4 кв.м., нежитлову будівлю складу літД-1 заг.пл.285,8 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Е-1, Е1-1 заг.пл.46,7 кв.м., навіс літ.Ж, навіс літ.Є, огорожа №1-8, мостіння II. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу діти [PERSON], [PERSON], проживають із нею. Визначений судом розмір аліментів, що сплачує відповідач є мінімальним і не може забезпечити нормальний фізичний та духовний розвиток дітей, тому вважає за можливе здійснити поділ майна шляхом збільшення її частки до 7/10. Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування, позивач просить суд поділити нерухоме майно, яке є обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]: будівлі та споруди, розташовані на вул.. Гвардійська, буд. 23-а у м. Дніпрі, визнавши за нею право власності на частку в розмірі 7/10, а за [PERSON] на частку в розмірі 3/10 зазначеного майна. Позивач та її представник за договором адвокат [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач та його представник за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечували. Просили відмовити у його задоволенні. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON], [INFO], перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], [INFO], починаючи із 01 грудня 2006 року (а.с.5,7), який розірвано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року (а.с.8). У шлюбі у сторін народились діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.9,10). На підставі рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2010 року та постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2011 року [PERSON] є власником нерухомого майна, що розташоване за адресою вул. Гвардійська, 23а у м. Дніпро, складається із : нежитлова будівля складу літ.А-1 заг.пл.153, 2 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Б-1 заг.пл.79,5 кв.м, нежитлову будівлю складу иліт.В-1 заг.пл.38,0 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Г-1 заг.пл.17,4 кв.м., нежитлову будівлю складу літД-1 заг.пл.285,8 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Е-1, Е1-1 заг.пл.46,7 кв.м., навіс літ.Ж, навіс літ.Є, огорожа №1-8, мостіння II (а.с.15,48-50,51-54,68). Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до п.22\~постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України та\~ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст..368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За ст.. 61 Сімейного кодексу України - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Крім цього, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №\~11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 Сімейного Кодексу щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом, та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд зауважує, що посилання позивача на те, що належним буде здійснити поділ нерухомого майна між подружжям, шляхом збільшення її частки до 7/10 частин, у звязку із тим, що діти проживають із нею, матеріального утримання від відповідача не достатньо для утримання дітей, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, не зважаючи на обовязок доказування своїх вимог та обґрунтувань, передбачених ст.. 81 ЦПК України. Згідно ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: поділити нерухоме майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, розташоване за адресою вул. Гвардійська, 23а у м. Дніпро; визнати за [PERSON] право власності на ? частину нерухомого майна, що розташоване за адресою вул.Гвардійська, 23а у м.Дніпро, складається із : нежитлова будівля складу літ.А-1 заг.пл.153, 2 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Б-1 заг.пл.79,5 кв.м, нежитлову будівлю складу иліт.В-1 заг.пл.38,0 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Г-1 заг.пл.17,4 кв.м., нежитлову будівлю складу літД-1 заг.пл.285,8 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Е-1, Е1-1 заг.пл.46,7 кв.м., навіс літ.Ж, навіс літ.Є, огорожа №1-8, мостіння II; припинити право власності [PERSON] на ? частину нерухомого майна, що розташоване за адресою вул. Гвардійська, 23а у м. Дніпро, складається із : нежитлова будівля складу літ.А-1 заг.пл.153, 2 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Б-1 заг.пл.79,5 кв.м, нежитлову будівлю складу иліт.В-1 заг.пл.38,0 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Г-1 заг.пл.17,4 кв.м., нежитлову будівлю складу літД-1 заг.пл.285,8 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Е-1, Е1-1 заг.пл.46,7 кв.м., навіс літ.Ж, навіс літ.Є, огорожа №1-8, мостіння II. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 4 000,00 грн.. а також стягнути із [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 324,20 грн. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: partial