Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дитини до досягнення нею трирічного віку. Посилалася на те, що 04.08.2016 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від спільного життя у них є одна малолітня дитина: [PERSON], [INFO]. На даний час між ними припинені подружні стосунки, вони проживають окремо. Дитина проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Вона в даний час не працює, перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, матеріальне становище в неї важке. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дитини. Також просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання щомісячно в розмірі 1000 гривень до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідачем було подано до суду відзив, в яких останній позов визнав частково. Вказував на те, що він офіційно працює та отримує стабільний дохід, у звязку з чим аліменти повинно бути визначено у частці від його доходу. Також зазначив, що його доходи є незначними, у нього на утриманні є непрацездатна мати інвалід другої групи. Не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі ? частини від його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У частині стягнення з нього аліментів на утримання дружини просив відмовити. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у частині стягнення аліментів на утримання позивача. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила суду, що відповідач отримує незначні доходи, має на утриманні матір, а тому не має змоги сплачувати аліменти на утримання дружини. Заслухавши пояснення сторін, представника, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між сторонами 04.08.2016 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 3). На даний час шлюб між сторонами не розірвано. Від шлюбу у сторін є одна малолітня дитина [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Малолітня дитина [PERSON], [INFO] проживає разом із позивачем. Аргументи [PERSON], наведені у відзиві на позов про те, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що дитина проживає з нею та що нею здійснюються витрати на її утримання, суд відхиляє, оскільки дитині ще навіть не виповнився один рік, а тому її проживання з матірю є необхідним та підтверджується тим, що відповідач не заперечує проти стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Зазначеними нормами Закону спростовуються твердження відповідача та його представника щодо необхідності визначення способу стягнення аліментів у частці від доходу, оскільки спосіб стягнення аліментів визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Із досліджених матеріалів справи видно, що відповідач працює, має стабільний дохід. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Одночасно частиною другою зазначеної статті СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обовязок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обовязок по утриманню дитини. З урахуванням наведеного суд вважає, що в даному випадку аліменти повинні бути визначені у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від до 6 років на місяць складає 1492 гривень, на дітей віком від 6 до 18 років 1860 гривень. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної [PERSON] РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Враховуючи матеріальний стан сторін, а також те, що у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей немає, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 гривень щомісячно, оскільки саме такий розмір не ущемляє будь-чиїх прав та законних інтересів. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання [PERSON] суд зазначає наступне: Так, статтею 84 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Зазначене право дружина має і в разі розірвання шлюбу. Доводи відповідача про те, що він не має змоги надавати кошти утримання [PERSON] суд відхиляє. При цьому суд враховує, що мати відповідача [PERSON] дійсно є інвалідом другої групи з дитинства, однак при цьому остання отримує щомісячну пенсію по інвалідності у розмірі 1452 гривні, в той час як позивач [PERSON], здійснюючи догляд за немовлям, взагалі не має жодних доходів, оскільки не має можливості працювати. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на утримання від [PERSON], однак, її вимоги підлягають частковому задоволенню, стягнувши з відповідача аліменти на утримання позивача у твердій грошовій сумі у розмірі по 500 гривень щомісячно.

Outcome: partial