Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що працював в Поліському державному підприємстві геодезії, картографії та кадастру з 08.01.2004 року на різних посадах та 04.03.2016 року був звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією підприємства. За словами [PERSON], відповідач заборгував йому заробітну плату в розмірі 72 203,94 грн. та до теперішнього часу розрахунок із позивачем не проведений. Позивач посилається на заподіяння йому у звязку із порушенням трудових прав моральної шкоди, що виразилась у переживаннях, а також життєвих незручностях. На підставі викладеного в позові та з урахуванням уточнених вимог [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 72 203,94 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з дня, наступного за днем звільнення (з 05.03.2016 р. по 20.05.2016 року) в розмірі 5 987,40 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 64 479,12 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду письмову заяву, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за письмовою згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів відповідно до статей 224-226 ЦПК України та у відсутності сторін згідно статей 158, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що [PERSON] 08.01.2004 був прийнятий на роботу на посаду інженера-механіка Поліського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру та після ряду переведень на підставі наказу № 4-к від 04.03.2016 був звільнений із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією підприємства, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу про звільнення (а.с. 5-6). Як убачається із довідки Поліського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру "Поліськгеодезкартографія" від 09 березня 2016 року №56, виданої за підписом голови комісії з ліквідації [PERSON], заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на 04 березня 2016 року становить 72 203,94 грн. За таких обставин, оскільки у день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку та доказів протилежного суду не надано, суд стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 72 203,94 грн. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (п. 20, 21 постанови Пленуму). Відповідачем не була надана довідка про середньомісячну заробітну плату [PERSON] за останні два повних календарних місяці роботи, що передують дню звільнення, тому суд керувався при прийнятті рішення по справі наявними в матеріалах справи розрахунками позивача. Середньоденний заробіток позивача за розрахунком останнього становить 117,40 грн. (заробітна плата за січень-лютий 2016 в сумі 4 696/40 робочих днів). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 752 грн. 60 коп. (за період з 05.03.2016 по 20.05.2016 включно = 49 робочих днів х 117,40 середньоденний заробіток). Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 р. № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. У п. 3, 4 зазначеного вище Положення вказується, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. При цьому, у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами)розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема незаконного звільнення, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На переконання суду, заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної моральної шкоди нею достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе задовольнити позов у цій частині частково, визначивши, що, у тому числі з урахуванням вимог розумності та справедливості, на відшкодування заподіяної [PERSON] моральної шкоди з відповідача, як колишнього роботодавця, підлягає стягненню 2 000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує також з відповідача в дохід держави судовий збір за вимогами майнового характеру в сумі 551,20 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial