Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність , в позові вказує, що 12 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний" банк України», в особі філії - Рівненського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», та [PERSON] укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 783, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит у сумі 33 000 дол. США на споживчі цілі з терміном остаточного погашення не пізніше 11.09.2017. У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 12.09.2007 між Банком та [PERSON] укладено іпотечний договір №783, зареєстрований в реєстрі за №2901 , предметом іпотеки за яким є: земельна ділянка, площею 1 823 кв. м, з цільовим призначенням під будівництво і обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 60,7 кв. м, житловою площею 43,1 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. В цей же день у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Банком та [PERSON] укладено договір поруки № 783 04 квітня 2008 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, відповідно до якої ліміт відновлюваної кредитної лінії було збільшено до 70 000 дол. США. У цей же день у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Банком та Позичальником укладено іпотечний договір № 783/1, зареєстрований в реєстрі за №808 , предметом іпотеки за яким є: земельна ділянка площею 0,0538 га та розташований на ній об'єкт незавершеного будівництва, процент готовності якого становив 72,1%, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] .. У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 12.09.2007 між Банком та [PERSON] укладено договір поруки № 783/1. У зв'язку з неналежним виконанням Позичальником умов Кредитного договору Банк звернувся до Березнівського районного суду Рівненської області з позовом до Позичальника та Поручителя про солідарне стягнення заборгованості. Відповідно до прийнятого судом рішення у справі № 2-912/11 від 17 лютого 2012 року, та Додаткового рішення від 20 грудня 2012 року по цій же справі, з [PERSON] та [PERSON] стягнуто борг у сумі 94342,65 доларів США . Враховуючи те, що вказане рішення Березнівського районного суду Рівненської області не виконано, заборгованість за кредитом не погашена 26 червня 2015 року Банк звернувся до Березнівського районного суду Рівненської області із позовними заявами до [PERSON] про звернення стягнення на Предмет іпотеки 1, (цивільна справа № 555/1331/15-ц) та [PERSON] про звернення стягнення на Предмет іпотеки 2, (цивільна справа № 555/1330/15-ц) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних мотивів, просив задовольнити позоні вимоги Представник відповідачів - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. просить відмовити в задоволенні позову . Заслухавши пояснення представників сторін, з"ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 24.07.2017 частково задоволено позов Банку у справі №555/1331/15-ц та стягнуто на користь Банку заборгованість за Кредитним договором у сумі 100 892,14 дол. США та 2 801 324,84 грн шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки з визначенням способу реалізації (продажБанком від свого імені з укладанням договору купівлі-продажу) та встановленням початкової ціни реалізації Предмета іпотеки (440 926 грн), у задоволенні позовних вимог про виселення відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08.11.2017 апеляційну скаргу Позичальника відхилено, рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 24.07.2017 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 грудня 2017 року (провадження № 6-26734ск17) зупинено виконання рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 24.07.2017. 19 вересня 2017 року Березнівським районним судом Рівненської області ухвалено рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі - філії Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк», до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності. Вказане рішення набуло залишено без змін Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2017 року, а отже починаючи із вказаної дати рішення вступило в законну силу. Не погодившись із вказаними судовими рішенням від 19.09.2017р. та 21.12.2017р. Банк звернувся із касаційною скаргою до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду. 27 березня 2018 року представник AT «Ощадбанк» при ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження ВП № 36370674 (при примусовому виконанні рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 20.12.2012 у справі №1701/3067/12) у Березнівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, представник AT «Ощадбанк» дізнався про укладення правочинів щодо відчуження боржником - [PERSON] власного майна після прийняття судом рішення про стягнення заборгованості. Так, із наявних у матеріалах виконавчого провадження копій документів вбачається, що: 25 грудня 2012 року між [PERSON] та його сином [PERSON] було укладено Договір дарування автогаража відповідно до умов якого Дарувальник подарував Обдаровуваному належний йому на праві приватної власності автогараж, що знаходится в [ADDRESS], загальною площею 224,2 кв.м., розташований на земельній ділянці 0,1846 га, з цільовим призначенням - для обслуговування автогаража, кадастровим № [NUMBER]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 2359.; 25 грудня 2012 року між цими ж сторонами було укладено Договір дарування Земельної ділянки відповідно до умов якого Дарувальник подарував Обдаровуваному належну йому на земельну ділянку площею 0,1846 га, з цільовим призначенням - для обслуговування автогаража, кадастровим № [NUMBER], що знаходится в [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 2361. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Пред'являючи позов, представник позивача посилався на те, що договів дарування є фіктивним, оскільки був укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, а не з метою створення договірних реальних правових наслідків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Відповідно до ст. 76,77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, відчужуючи спірне майно відповідач був обізнаний про судове рішення про стягнення з ньогот заборгованості, а відтак, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення . З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, суд вважає, що оспорювані договори дарування є фіктивними, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, та вважає встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно. Разом із тим, правових підстав для задоволення позову в частині зобов'язання реєстраційної служби внести запис про скасування державної реєстрації прав власності відповідача на спірне майно немає, оскільки рішення суду про визнання договорів дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне майно, тому права позивача на даний час цим не порушені. Так, згідно п. 5 ч.1 ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили, тому вимоги позивача щодо зобов'язання внести відповідний запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідачів. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: partial