Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення з відповідача не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 14811 гривень 20 копійок, зобов»язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 13041,98 гривень, відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, визначивши розмір на момент погашення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював в ПАТ «УСК «Гарант-Авто» з 20.05.2013 р. по 31.01.2015 р. і був звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, в зв»язку з невиконання роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, а саме не виплатою заробітної плати у встановлені строки. На день звільнення відповідачем була нарахована, але невиплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 14811 гривень 20 копійок. Також при звільненні відповідачем не була виплачена компенсація у відповідності до ст.44 КЗпП України, яка має складати не менше тримісячного середнього заробітку і відповідно до розрахунку позивача становить 13041,98 гривень, виходячи із розміру середньоденного заробітку 176,85 гривень. Позивач, посилаючись на положення ст..237-1 КЗпП України, просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях внаслідок порушення його прав, приниженні честі, гідності, знущання як з людини, ігноруванням прав, ненаданням відомостей щодо розміру реальної заборгованості, моральних переживаннях, ушкодженні здоров»я, у порушенні нормальних життєвих зв»язків. В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на невиконання відповідачем вимог трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати та проведенні розрахунку при звільненні. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався, в зв»язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність представника ПАТ «УСК «Гарант-Авто». Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ПАТ «УСК «Гарант-Авто» з 20.05.2013 р. по 31.01.2015 р. і був звільнений з роботи на підставі наказу № 35-кго від 22.01.2015 р. відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, в зв»язку з невиконання роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що відповідач порушив норми зазначеного закону і не виплатив позивачу заробітну плату за період листопад 2014 р. січень 2015 р. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Сума заборгованості по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку не була виплачена позивачу і при звільненні, що підтверджується довідкою № 209 від 02.02.2015 р., виданою ПрАТ «УК «Гарант-Авто» і заборгованість станом на 02.02.2015 р. становить 14811,68 гривень. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, які не були виплачені на час звільнення, в розмірі 14811,68 гривень є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Крім того, на думку суду, є доведеними і неспростованими відповідачем позовні вимоги про стягнення середнього заробітку в зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Згідно ст.117 КЗпПУ, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в стати 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організацій повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь парцівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки станом на час розгляду справи судом відповідачем не виплачено в повному обсязі кошти, належні позивачеві при звільненні, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з підприємства в зв»язку з затримкою виплати заробітної плати, суд керується положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Наданий позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати, що ґрунтується на довідці, виданій ПрАТ «УСК «Гарант-Авто» № 210 від 02.02.2015 р., не відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України № 100, і не може бути взятий судом до уваги. При розрахунку суми середнього заробітку, що підлягає стягненню в зв»язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд приймає до уваги розмір заробітної плати за останні два місяці, що передували звільненню, яка становить 10807,13 гривень( 6313,34 грн+4493,79 грн.). Середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період становить 251,32 гривні (10807,13 грн.\\43 р.д.). Період затримки розрахунку при звільненні на день розгляду справи становить 44 дні, а тому розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача в зв»язку з затримкою розрахунку складає 10555,44 гривні. З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в сумі 10555,44 гривні. Позовні вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку підлягають задоволенню у розмірі, заявленому позивачем, виходячи з наступного. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст..38,39)працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Як зазначалось судом вище, при зверненні до суду позивачем невірно було визначено розмір середньоденної заробітної плати, і виходячи з даного розміру позивач просить стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 13041,98 гривень, хоча при визначенні розміру зазначених виплат необхідно виходи із розміру середньоденного заробітку в сумі 251,32 гривні. Оскільки, в силу положень ст.11 ЦПК України суд позбавлений можливості вийти за межі розміру позовних вимог, визначених позивачем, вимоги [PERSON] про стягнення вихідної допомоги підлягають задоволенню у пред»явленому розмірі в сумі 13041,98 гривень. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. На підставі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Однак, суд вважає, що позивач ні на стадії звернення до суду, ні в ході розгляду справи не довів свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в зв»язку з чим вони не підлягають задоволенню . Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати у справі в дохід держави відповідно до задоволених вимог.

Outcome: partial