Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 04.11.2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у них народився син - [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що з травня 2016 року між нею та відповідачем припинено шлюбні стосунки та з цього часу вони проживають окремо і не ведуть спільного господарства, оскільки відповідач, перебуваючи у шлюбі, створив нову родину та очікує народження дитини від іншої жінки. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Між нею та відповідачем остаточно втрачено почуття любові та поваги. Посилалась на те, що на даний час вона з сином [PERSON] проживає в м. Чернівці, де орендує житло, а в будинку, де вона проживала з відповідачем протягом їх подружнього життя, на даний час проживає відповідач зі своєю співмешканкою та їх спільною дитиною. Зазначала, що малолітній [PERSON] перебуває на її утриманні, оскільки відповідач добровільно і в достатній кількості не надає допомогу на його утримання, не бере участі в додаткових витратах, які пов'язані з оздоровленням та розвитком дитини. Наданні відповідачем періодичні платежі, є мізерними в порівняні з сумою коштів, які потрібні для нормального розвитку дитини, оскільки в середньому на місяць малолітній [PERSON] потребує близько 4500 грн. на його утримання, а її офіційного заробітку в аптеці недостатньо для самостійного покриття цієї суми. При цьому, [PERSON] офіційно працевлаштований, оскільки працює на посаді підполковника поліції Управління захисту економіки в Чернівецькій області ДЗЕ НП України та має змогу сплачувати аліменти в частці від його заробітку, зокрема вважає, що розмір цієї частки повинен становити 1/3 частину всіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]»; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільного сина в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з позовом до суду; стягнути з відповідача на її користь судовий збір. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, зокрема не заперечував проти розлучення і свого обов'язку утримувати сина, при цьому вказав, що періодично він надавав позивачці грошові кошти на забезпечення матеріальних потреб дитини. Пояснив, що на даний момент у нього на утриманні перебуває малолітня донька [PERSON], [INFO], а тому він немає змоги сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частки від його доходу. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 04.11.2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис №2441 (а/с 7). Сторони в судовому засіданні визнали, що вони не підтримують між собою подружні стосунки та не ведуть спільне господарство, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач заявила про своє бажання залишити за собою прізвище «[PERSON]» після розірвання шлюбу. Крім того, судом встановлено, що під час шлюбу, [INFO] року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 8). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до вимог ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З системного аналізу положень ст. 182 СК України вбачається, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. В судовому засіданні встановлено, що відповідач офіційно працює на посаді оперуповноваженого Департаменту захисту економіки Національної поліції України в Чернівецькій області, а тому спроможний сплачувати аліменти у частці від його заробітку. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у нього на утриманні також перебуває інша малолітня дитина, а саме [PERSON], [INFO]. Крім того, відповідно до довідки ТзОВ «Маркет Універсал ЛТД» №435 від 28.12.2016 року, позивач офіційно працевлаштована, оскільки працює на посаді завідувача аптеки по вул. Ентузіастів, 2а в м.Чернівці. Так, з системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно вимог ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. Таким чином, враховуючи матеріальний стан сторін, наявність на утриманні у відповідача іншої малолітньої дитини, а також однаковий обов'язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) на утримання їх спільного сина. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до суду з позовом 27.12.2016 року (а/с 9). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду з вимогами про розірвання шлюбу, у розмір 551,20 грн. Крім того, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial