Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором та 3% річних з простроченої суми, який обґрунтував наступним чином. Між ним, [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір про співпрацю, відповідно до якого, він зобов'язався поставляти товари повсякденного попиту та продовольчі товари, а вона реалізовувати їх та нести повну матеріальну відповідальність за збереження і нестачу цього товару, а також торгівельного обладнання. Після чого, 02.05.2011 року про вищевказане вони уклали письмовий договір про співпрацю. Однак при складанні письмового договору нами була допущена помилка по тексту угоди, зокрема під його, [PERSON], анкетними даними було написано, що він є суб'єкт підприємницької діяльності, а [PERSON] - фізична особа, у той час як правильним є навпаки і саме він є фізичною особою. Відповідно до усного та письмового договору (в якому були допущені Помилки), він, [PERSON], працював з [PERSON] з 02.05.2011 року до 19 серпня 2012 року, виконуючи взяті на себе зобов'язання шляхом постачання товарів повсякденного попиту та продовольчих товарів, які [PERSON] реалізовувала, а тому згідно умов договору несла повну матеріальну відповідальність за збереження і нестачу цього товару, обладнання. Гроші від реалізації товару [PERSON] віддавала йому, [PERSON], а він, в свою чергу згідно 1.3.1 та п.8 договору, оплачував її працю та послуги у розмірі 5% від загальної кількості реалізованої продукції на місяць. При проведенні кількох ревізій було виявлено недостачу товаро - матеріальних цінностей на загальну суму 83 886 грн., з якими відповідач погодилась, а відтак йому було завдано збитків на вказану суму. 04 червня 2014 року Липовецьким районним судом було ухвалено рішення, яким було розтлумачено, що договір про співпрацю укладався 02.05.2011 року між [PERSON] як фізичною особою та [PERSON] як суб'єктом підприємницької діяльності. Позивач вважає, що відповідач відповідно до п. п.2.4 договору про співпрацю від 02.05.2011 року, зобов'язана була, та прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать йому та нею реалізовувались, а відтак зобов'язана відшкодувати вказані збитки, однак у добровільному порядку гроші не повертає, тому позивач просив суд присудити їх до стягнення у примусовому порядку, також стягнути із відповідача на його, [PERSON], користь три проценти річних від простроченої суми за 2 роки, що становить 5 033,16 грн., згідно з розрахунку та вирішити питання про судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, що наведені в позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечував стосовно їх задоволення, обґрунтовуючи свою позицію в письмовому запереченні, яке поєднане до матеріалів цивільної справи. Так, заявлений позивачем позов представник відповідача вважає необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам законодавства та не підлягає задоволенню, з наступних підстав. З тексту позовної заяви вбачається, що, на думку позивача, підставою для задоволення позову та стягнення боргу є те, що вона, [PERSON] надавала послуги з реалізації належних позивачеві товарів, однак не віддала йому певну частину грошових коштів, виручених за продаж цих товарів. В позовній заяві позивач вказує на те, що він "поставляв товари повсякденного попиту та продовольчі товари, а [PERSON] реалізовувала їх ... ". Разом з тим, позивач на підтвердження фактів передачі їй, [PERSON], товару не надав жодного належного доказу, хоча це є обов'язковою умовою для визнання за відповідачем обов'язку відшкодувати суму боргу згідно договору. Поясненням цьому є те, що нею, [PERSON], самостійно було укладено договори з постачальниками (продавцями) продукції, на підставі яких вона особисто отримувала у них товар, та розраховувалась з ними. Це підтверджується наявними у неї договорами та первинними бухгалтерськими документами постачальників (накладними, квитанціями тощо), частина яких у неї збереглася, але переважна більшість на даний час вже відсутня. Ці товари вона потім від свого імені і реалізовувала. Таким чином, покупцем товарів у постачальників та відповідно, їх власником була саме вона, [PERSON], а не позивач, у зв'язку з чим його вимоги щодо відшкодування йому вартості товару не містять під собою достатніх правових підстав. Це підтверджується і тим, що позивачем не надано жодного документа, який підтверджує передачу від нього їй товару на реалізацію, або хоча б про придбання ним цих товарів у постачальників. Разом з тим, відповідно до п.2.1 договору про співпрацю, суб'єкт підприємницької діяльності зобов'язаний здійснювати реалізацію товарів повсякденного попиту (продуктових товарів), які належать фізичній особі в магазині, розташованому в с. Лозувата. Пунктом 2.4 Договору передбачено, що суб'єкт підприємницької діяльності зобов'язаний прийняти на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать Фізичній особі. Враховуючи рішення Липовецького районного суду від 04 червня 2014 року про тлумачення умов укладеного між нами з позивачем договору про співпрацю, саме вона є стороною, яка взяла на себе зобов'язання продавати товар, що належить саме позивачеві і передається ним їй для реалізації, та відповідати за його збереження. Таким чином, обов'язковою умовою для покладення відповідальності за втрату товару є його належність безпосередньо позивачеві та передача цього товару від нього їй, [PERSON], на реалізацію. Однак, як вже вказувалось вище позивач не передавав їй товари, власником яких він являвся б, а тому ставити вимогу про відшкодування їх вартості він не має права. Також зазначає, що вона була орендарем приміщення, в якому знаходився магазин, відповідно до договору оренди, укладеного з Лозуватою сільською радою. Це також підтверджує необґрунтованість вимог позивача і невиконання ним самим умов договору про співпрацю та є, в свою чергу, доказом самостійного ведення нею, [PERSON], господарської діяльності щодо реалізації від свого імені та в своїх же інтересах товарів (продукції), які належали саме їй. Що ж до наданих позивачем актів ревізій, які він вважає достатнім і беззаперечним доказом в обґрунтування своїх вимог, то ці акти вона дійсно підписувала, не вдаючись в подробиці та

Outcome: partial