Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», звернулось до суду з позовом, в якому просить звільнити з-під арешту нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що накладений на підставі постанови державного виконавця Комінтернівським ВДВС ХМУЮ від 27.07.2011 у ВП № 12808705. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що 02.10.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладеного кредитний договір № 860/13-27/18/3/7-169, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 25000 доларів США. Того ж дня, 02.10.2007 також було укладеного іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов`язання в іпотеку передається належне [PERSON] на праві власності майно - двокімнатна квартира [ADDRESS] . У зв`язку із систематичним невиконанням боржником [PERSON] умов кредитного договору банком було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки та 20.11.2018 право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк». Однак на теперішній час банк не спроможний реалізувати належне йому майно у зв`язку із накладенням на нього арешту Комінтернівським ВДВС ХМУЮ, що порушує його права як власника майна. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимогами, подав зустрічну позовну заяву, в якій просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.11.2018, індексний № 44222274, прийняте державним реєстратором Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергеєвою Т.А., звільнити з-під арешту нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , визнати припиненим іпотечний договір № 860/14-27/18/3/7-202 від 01.10.2007, стягнути з АТ «Альфа-Банк» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 89400,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн., зобов`язати відповідача повернути йому правовстановлюючі документи на спірну квартиру та відшкодувати судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначає, що судовим рішенням від 03.12.2014 у справі № 641/3494/14-ц було присуджено до стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7 від 02.10.2007 в розмірі 122205,26 грн. та судові витрати в сумі 1222,06 грн. в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, тобто в порядку дострокового повернення частини позики, що залишилась, та процентів. 21.01.2015 [PERSON] звернувся до банку із проханням надати реквізити для погашення суми боргу, однак відповіді не отримав, що свідчить про свідоме завищення банком своїх збитків. 10.08.2015 державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження та у зв`язку із сплатою боргу в повному обсязі постановою державного виконавця від 22.03.2016 виконавче провадження було закінчено. Судовим рішенням від 07.03.2019 у справі № 641/3740/17 було відмовлено у задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7 від 02.10.2007. Однак, 20.11.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про виникнення права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» на підставі додаткової угоди від 13.07.2009, договору кредиту № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007, договору про внесення змін від 13.07.2009, іпотечного договору № 860/14-27/18/3/7-202 від 02.10.2007. Тобто, незважаючи на те, що між [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк» існував спір, який розглядався у суді, банк незаконно заволодів нерухомим майном, переоформивши право власності на своє ім`я. Внаслідок незаконних дій з боку АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», [PERSON] пережив значний психологічний стрес, з моменту, коли він довідався про фактичне позбавлення його права власності, його почав турбувати постійний головний біль, значно погіршився стан його здоров`я, він втратив нормальний сон, принижено його людську гідність, дій банку позбавили [PERSON] вести нормальне життя, оскільки весь час він має перейматися виключно проблемами, які створені діями представників банку, що негативно позначилося на його здоров`ї, психологічному стані та викликало постійне відчуття тривоги. [PERSON] оцінює свої моральні страждання в розмірі 100 тис. грн., що може частково залагодити його моральні страждання. Також позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає наявними підстави для припинення іпотечного договору, оскільки при примусовому виконанні судового рішення постановою державного виконавця від 22.03.2016 було закінчено виконавче провадження у зв`язку із сплатою боргу в повному обсязі, а тому правовідносини за кредитним договором були припинені у зв`язку із виконанням вимог банку про дострокове виконання зобов`язань, а тому припиненим має бути і договір іпотеки. [PERSON] також заявлені вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, які він обґрунтовує тим, що він 21.11.2019 вийшов на роботу у нічну зміну, а наступного дня не зміг потрапити до свого помешкання - квартири [ADDRESS] , оскільки на дверях квартири були замінені замки та знаходилась печатка банку. [PERSON] викликав поліцію, склав відповідну заяву, однак до помешкання потрапити так і не зміг та був вимушений знімати готельний номер та сплачувати грошові кошти за користування цією послугою, за період з 23.11.2020 по 21.01.2020 ним було витрачено грошові кошти на суму 89400,00 грн. Саме внаслідок неправомірних дій банку він мав нести ці витрати, які знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із позбавленням його права власності та незаконним його виселенням без будь-якого судового рішення із його помешкання без надання іншого, що за правилами ст. 1166 ЦК України має бути відшкодовано в повному обсязі. При цьому, [PERSON] вказує, що при укладенні іпотечного договору, ним були передані правовстановлюючі документи, які до теперішнього часу не повернуті, хоча його зобов`язання за кредитним договором було достроково виконано в ході примусового виконання, іпотечний договір, укладений на забезпечення зобов`язань за кредитним договором, також припиняється виконанням основного зобов`язання та правовстановлюючі документи мають бути повернуті. У відповіді АТ «Альфа-Банк» на зустрічну позовну заяву [PERSON] банк вказує, що судовим рішення про стягнення боргу за кредитним договором не було розірвано договір кредиту, він є чинним до теперішнього часу, за період з 13.03.2014 і до дати погашення заборгованості за виконавчим провадженням 28.05.2015 за кредитним договором продовжували нараховуватися відсотки, штрафні санкції. У зв`язку із систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту [PERSON] було нараховано і неустойку, а тому існує заборгованість [PERSON] перед банком і до теперішнього часу. Водночас, положеннями іпотечного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Оскільки у позичальника [PERSON] є в наявності заборгованість перед банком, останній відповідно до умов договору та ЗУ «Про іпотеку здійснив реєстрацію нерухомості, яку [PERSON] передав в іпотеку відповідно до укладеного між сторонами договору іпотеки. Необґрунтованими також є вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, оскільки у взаємовідносинах із банком особа не має права на відшкодування моральної шкоди. Розмір матеріальної шкоди також не обґрунтований та не підтверджений належними доказами, а розмір витрат на професійну правничу допомогу не сумісний із наданими [PERSON] послугами, що надає підстави для відмови у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача АТ «Альфа-Банк» свої вимоги підтримував в повному обсязі, просив їх задовольнити, зустрічні вимоги [PERSON] вважав безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. В подальшому в судове засідання не з`явився, причини неявки визнані судом неповажними. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Чернишов Б.С. у судовому засіданні свої зустрічні вимоги підтримали в повному обсязі, проти первісним вимог банку заперечували в повному обсязі. Від третіх осіб - Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), та державного реєстратора Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергеєвої Т.А. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 02.10.2007 між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 860/13-27/18/3/7-169, за умовами якого останній отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 25000,00 доларів США зі сплатою 13,5 процента річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 01.10.2014. У якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Договором кредиту № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007 між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 860/14-27/18/3/7-202 від 02.10.2007, за умовами якого передано в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру загальною площею 44,4 м2, житловою 29,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № 671/3494/14-ц заявлені позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про дострокове повернення частини кредиту задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007 станом на 13.03.2014 в розмірі 122205,26 грн., судові витрати в сумі 1222,06 грн. Дане судове рішення набрало законної сили 05.01.2015. 15.04.2015 представнику ПАТ «Укрсоцбанк» видано виконавчий лист, який пред`явлено для примусового виконання до Комінтернівського ВДВС ХМУЮ, 10.08.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48409782. Постановою державного виконавця Комінтернівського ВДВС ХМУЮ від 22.03.2016 закінчено виконавче провадження № 48409782, оскільки відповідно до квитанції від 26.08.2015 борг [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк» сплачено в повному обсязі. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.03.2019 у справі № 641/3740/17, яке набрало законної сили 18.04.2019, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишені без задоволення. В даному судовому рішенні було встановлено, що згідно даних автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3», 11.04.2014 ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007. Комінтернівським районним судом міста Харкова 03.12.2014 розглянуто справу № 641/3494/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007 року в розмірі 122205,26 грн. та судові витрати в розмірі 1222,06 грн. 27 квітня 2017 року Комінтернівським районним судом міста Харкова було розглянуто цивільну справу № 641/7974/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007; ухвалою суду від 27.04.2017 провадження у даній справі закрито у зв`язку із відсутністю на час розгляду справи предмету спору, а саме відповідач [PERSON] виконав заочне рішення; судове рішення про закриття провадження у справі не оскаржено та набрало законної сили. 12.06.2017 ПАТ «Укрсоцбанк» повторно звернувся до суду з вимогою стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007, яка складається з заборгованості по відсотках в розмірі 4717,30 доларів США. Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стала правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18), саме що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, вже після виконання [PERSON] у примусовому порядку судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (26.08.2015), та повторного звернення банку до суду із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 4717,30 доларів США (12.06.2017) і до вирішення цього спору по суті (07.03.2019) АТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного реєстратора Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергєєвої Т.А., якою 20.11.2018 внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, на підставі Додаткової угоди № 1 від 13.07.2009, договору кредиту № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007, договору про внесення змін № 1 від 13.07.2009, іпотечного договору № 860/14-27/18/3/7-202 від 02.10.2007. В подальшому, за заявою АТ «Укрсоцбанк» від 05.11.2019 було знято з реєстраційного обліку осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна наявні відомості про встановлення на квартиру [ADDRESS] обтяження у вигляді арешту на підставі постанови Комінтернівського ВДВС ХМУЮ від 27.07.2011 про відкриття виконавчого провадження. [PERSON] також вказує, що 21.11.2019 він не зміг потрапити до приміщення квартири [ADDRESS] , оскільки вхідні замки на дверях були замінені, відомості за цим фактом внесені до ЄРДР за № 12019220540002682 від 23.11.2019. Оскільки [PERSON] не зміг потрапити до своєї квартири, він був змушений оселитися в готелі «Готель Кірофф», в якому він мешкав у період з 23.11.2019 по 21.01.2020 та витратив на готельні послуги на загальну суму 83400,00 грн., що підтверджується квитанціями, копії яких долучені до матеріалів справи. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені у статті 17 Закону України «Про іпотеку», за змістом якої припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16 зроблено висновок, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. У постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16). З огляду на вищевикладене, враховуючи, що [PERSON] зобов`язання за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7-169 від 02.10.2007 щодо сплати кредитних коштів, відсотків виконані в повному обсязі, а тому з метою захисту прав власника майна вільно ним користуватись і розпоряджатись, договір іпотеки № 860/14-27/18/3/7-202 від 02.10.2007 слід вважати припиненим, з подальшим зняттям заборони відчуження нерухомого майна, а саме - двокімнатної квартири загальною площею 44,4 м2, житловою 29,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також звільненням її з-під арешту. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності розкритий у статті 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною другою цієї статті встановлено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 6 ст. 319 ЦК України держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ст. 1167 ЦК України). Суд встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що після реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», [PERSON] не мав можливості користуватися нею. В ході розгляду справи було встановлено, що після виконання боржником [PERSON] судового рішення про дострокове погашення основної суми заборгованості за кредитним договором, в ході розгляду справи щодо стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором в розмірі 4717,30 доларів США, представник АТ «Укрсоцбанк» звернувся до державного реєстратора із заявою щодо здійснення реєстрації права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки, вартість якого згідно іпотечного договору становить в еквіваленті 37000,00 доларів США, що може свідчити лише про зловживання банком своїх прав як іпотекодержателя. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] діями АТ «Укрсоцбанк» було спричинено як матеріальну, так і моральну шкоду, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню, однак з урахування вимог розумності та справедливості розмір моральної шкоди суд визначає в сумі 50000,00 грн. У зв`язку із припиненням договору іпотеки [PERSON] належить повернути правовстановлюючі документи на предмет іпотеки - спірну квартиру, які на теперішній час перебувають у володінні іпотекодержателя. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Враховуючи викладене, суд вважає заявлені АТ «Альфа-Банк» вимоги необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають, в той час як вимоги [PERSON] заявлені обґрунтовано, однак підлягають частковому задоволенню з урахуванням вимог розумності та справедливості. При цьому, питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст.133 ЦПК України). При зверненні до суду позивача за зустрічним позовом [PERSON] був звільнений від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», при задоволенні його вимог несплачений судовий збір має бути стягнутий з відповідача АТ «Альфа-Банк». Визначаючи розмір судового збору, що підлягає до стягнення, суд вважає, що основною вимогою є визнання припиненим іпотечного договору, похідні вимоги в даному випадку є скасування рішення про державну реєстрацію, звільнення майна з-під арешту та повернення правовстановлюючих документів, тобто до стягнення визначено судовий збір в сумі 768,40 грн. Вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди в загальному розмірі складають 189400,00 грн., однак з них задоволено лише 139400,00 грн., а тому судовий збір за ці вимоги майнового характеру становить 1394,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з АТ «Альфа-Банк» витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24000,00 грн., [PERSON] надано до суду копію договору про надання правової допомоги № 21/11 від 21.11.2019, копію Акту виконаних робіт від 23.01.2020 до договору № 21/11. На підставі викладеного та

Outcome: partial