Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS]. Зазначає, що у даному житловому будинку проживає вона, [PERSON] та її мати [PERSON]. Однак, відповідач [PERSON] даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, але вже десять років не проживає, відповідач [PERSON] на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, але з часу реєстрації взагалі там не проживав. З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій просить суд розглянути справу без її участі, не заперечує проти заочного розгляду справи та зазначає, що позов підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці Мостиського районного суду Львівської області оголошення про їх виклик до суду, відповідачі не подали відзивів на позовну заяву, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи - Мостиського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській областів судове засідання не з'явився. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи за відсутності відповідачів та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи заяву позивача [PERSON], в якій вона просить суд розглянути справу без її участі і не заперечує проти заочного розгляду справи і те, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не подали відзивів на позовну заяву, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, а тому вважаються такими, що не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Крім цього, згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд вирішив продовжити розгляд справи за відсутності представника третьої особи - Мостиського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи та розгляду судом справи за їхньої відсутності фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення частково, з огляду на наступне. Що стосується вимоги в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], що вбачається з договору дарування житлового будинку № НВА 838362 від 04.10.2016 року та з інформаційної довідки № 69975569 від 07.10.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Як вбачається з довідки № 4878 від 16.06.2017 року про склад сім`ї, виданою виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради гр. [PERSON], [INFO], в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якому вона, [PERSON] являється власником, згідно договору дарування від 04.10.2016 року№ НВА 838362 є наступний склад сім`ї: [PERSON], [INFO], родинне відношення: брат.; [PERSON], [INFO], родинне відношення: племінник.; [PERSON], [INFO], родинне відношення: мати. З акту від 25.04.2017 року про не проживання осіб за місцем реєстрації, складеного депутатом Судововишнянської міської ради [PERSON], вбачається, що у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не проживають зареєстровані там [PERSON] та [PERSON]. Зі слів [PERSON] - особи, яка зареєстрована і постійно проживає за даною адресою, а також [PERSON] - власниці будинку, [PERSON] не проживає за адресою реєстрації вже близько 10 років, а [PERSON] - з часу реєстрації взагалі там не проживав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на даний час прописані (зареєстровані) за вищевказаною адресою, але [PERSON] вже десять років там не проживає, а [PERSON] з часу реєстрації там взагалі не проживав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном". Згідно п. 2 ст. 386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз'ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. № 9. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З`ясовуючи причини відсутності відповідачів понад встановлені строки у даному житловому будинку, суд не встановив, що такі є поважні. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами повністю доведено, що відповідачі протягом тривалого часу не проживають у вказаному житловому будинку, не несуть витрат, пов'язаних з утриманням житла, будь-яких договорів щодо користування житловим будинком у позивача не існує, як і не встановлено проявів інтересу відповідачів до вказаного житла понад рік. А тому реєстрація відповідачів порушує права позивача та створює позивачу певні незручності як власнику, вона змушена нести додаткові витрати на утримання житла та позбавлена можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Отже, вимога позивача у частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщення підлягає задоволенню. Що стосується вимоги в частині зняття осіб з реєстрації за місцем проживання, слід зазначити наступне. В решті вимоги позивача про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації уданому житловому будинку суд відмовляє, виходячи з наступного. Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, однією з підстав зняття особи з реєстрації є рішення суду про втрату права на користування житловим приміщенням, тобто, питання про зняття особи з реєстрації виникає в процесі виконання такого рішення суду, оскільки орган, який здійснює реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації при наявності такого рішення зобов'язаний зняти особу з реєстрації і лише у випадку відмови в цьому може виникнути спір. Враховуючи те, що позивачем не доведено, що її права порушено чи будуть порушені у зв'язку з невиконанням даного рішення, тому вимога про зобов'язання зняти з реєстрації заявлена нею передчасно і на даний час відсутні підстави для її задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на корить позивача слід стягнути судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 640 грн.

Outcome: partial