Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в період з 18.01.1994 року по 19.12.2014 року вона працювала в Державному підприємстві Український державний інститут по проектуванню підприємств харчової промисловості «УКРНДПІХАРЧОПРОМ» на посаді старшого інспектора відділу кадрів. Згідно наказу № 37к від 19.12.2014 року звільнена з роботи. За час роботи у відповідача виникла заборгованість перед позивачкою по заробітній платі, яка на момент звільнення не була погашена та складає 15922,60 грн. Позивачка просить суд стягнути з відповідача середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 8393,16 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 3022,20 грн., моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. Позивачка в судове засідання не з'явився, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача на посаді старшого інспектора відділу кадрів, та згідно наказу № 37к від 19.12.2014 року звільнена з роботи 11.03.2014 року у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 5-8). Згідно довідок, виданих Державним підприємством Український державний інститут по проектуванню підприємств харчової промисловості «УКРНДПІХАРЧОПРОМ» 16.03.2015 року, заборгованість відповідача перед позивачем за період з грудня 2012 року по грудень 2014 року становить 15922,60 грн., середньоденна заробітна плата позивачки становить 121,64 грн., заборгованість за невикористану відпустку складає 3022,20 грн. (а.с. 9-11). Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що відповідач станом на день звернення до суду в повному розмірі розрахувався по основному боргу невиплаченої заробітної плати позивачці - суду надано не було. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що виплата належних позивачу грошових сум не здійснена, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 8393,16 грн. (121,64 грн. середньоденної заробітної плати х 69 днів = 8393,16 грн.) є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Судом встановлено, що позивачу при звільненні не виплачено компенсацію за період з 18.01.2013 року по 18.01.2014 року (18 днів) невикористаної відпустки в сумі 1182,60 грн., період з 18.01.2014 року по 19.12.2014 року (28 днів) невикористаної відпустки в сумі 1839,60 грн., а всього сума компенсації становить 3022,20 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу Законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статтею 23 ЦК України встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також в Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 5 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року за № 10-1389/0/4-12, зхист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. Моральні страждання завдані позивачу полягають у негативних наслідках немайнового характеру, які виникли у результаті душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв'язку з порушенням її трудових прав та інтересів. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з вимог ст. 23 ЦК України, з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги те, що саме позитивне вирішення спору є елементом моральної компенсації позивачу, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000 грн. Відповідно до ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідивши в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial