Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 08 листопада 2004 року: право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями, який розташований по вул. Космонавтів, 1 в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області; та право на земельну частку (пай) розміром 1,9 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована на території Бережницької сільської ради та право на грошові вклади у відділені ВАТ «Державний ощадний банк України» 6313/05 рахунок №КВ 3165/884. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Космонавтів, 1 в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(невістка), [PERSON]Я.(онук), [PERSON]Я.(онука), [PERSON]І.(чоловік онуки), що підтверджується записами в погосподарських книгах. 21 вересня 1994 року померла її свекруха [PERSON], якій на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Відтак, її чоловік [PERSON]М.(син померлої) успадкувала майно [PERSON]О.(прийняв спадщину), оскільки фактично вступив в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформив. 08 листопада 2004 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з по господарськими будівлями, який розташований по вул. Космонавтів, 1 в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області (1/6 як член колишнього колгоспного двору; 1/7 успадкована після смерті матері; земельної частки (пай) розміром 1,9 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована на території Бережницької сільської ради та право на грошових вкладів у відділені ВАТ «Державний ощадний банк України» 6313/05 рахунок №КВ 3165/884а. На випадок своєї смерті її чоловік заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги за законом, окрім неї є її з померлим діти: [PERSON] та [PERSON] Проте останні, від належної частки у спадковому майні батька та належних їм часток у майні колгоспного двору відмовляються на її користь. Відмовляється від своєї частки і її зять [PERSON]. Відтак, вона звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], проте отримала відмову у видачі такого, у звязку з тим що померлий не являвся останнім членом колгоспного двору та відсутністю правовстановлюючих документів на інше майно, що входить до складу спадщини. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають, відмовляються від належних їм часток в майні колгоспного двору на користь позивача та не заперечують проти визнання за нею права власності на спірне майно. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 жовтня 1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в селі Заболотівці по вул. Космонавтів, 1 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] /а.с. 12/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області №2745 від 29 листопада 2016 р., що станом на 30 червня 1990 року по с. Заболотівці вул. Космонавтів, 1 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(невістка), [PERSON]Я.(онук), [PERSON]Я.(онука), [PERSON]І.(чоловік онуки) /а.с. 18/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в селі Заболотівці по вул. Космонавтів, 1 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(невістка), [PERSON]Я.(онук), [PERSON]Я.(онука), [PERSON]І.(чоловік онуки). Частка кожного члена двору становила 1/6. Судом встановлено та підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою виданою виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області за №2696 від 23.11.2016 року, що 21 вересня 1994 року померла [PERSON] голова двору. Після її смерті відкрилась спадщина на належну частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Проте, на день смерті із нею проживав та був зареєстрований її син [PERSON] /а.с. 19/. Відтак, останній, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті [PERSON] прийняв, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть 1-СГ №356806, вбачається що 08 листопада 2004 року у віці 59 років помер чоловік позивачки [PERSON], про що 09 листопада 2004 року зроблено відповідний запис №40 /а.с. 4/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлого складається із: належної частки у спірному житловому будинку, середньої частки (пай), розміром 1,9 умовних кадастрових гектари та грошового вкладу. Заповіту щодо розпорядження вказаним майном померлий не складав. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, щ позивачка по справи дружина спадкодавця, а відповідачі - [PERSON] та [PERSON] їхні спільні діти /а.с. 4/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також, за змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Так, з наявної в матеріалах справи, належним чином завіреної та посвідченої, заяви [PERSON] та [PERSON] від 23 листопада 2016 року, вбачається, що останні вказаною заявою повідомляють, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті батька [PERSON], померлого 08 листопада 2004 року. Спадщини вони не приймають, на її оформлення не претендують. Відмовляються від належної їм за законом частки в спадщині. Не заперечують проти видачі свідоцтва на спадщину дружині померлого [PERSON]. Також на користь матері відмовляються від належних їм часток у майні колгоспного двору. Від належної частки у майні колгоспного двору, аналогічною заявою відмовляється і [PERSON] /а.с. 23-25/. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області за №2696 від 23.11.2018 року, вбачається що до дня смерті і на день смерті [PERSON] разом з ним була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON] (позивачка), яка і надалі продовжує жити в житловому будинку, що знаходиться по вулиці Космонавтів, 1 в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області /а.с. 19/. За таких обставин, позивачка є єдиною спадкоємицею за законом після смерті свого чоловіка, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 979\\02-31 від 21 листопада 2016 року, встановлено факт звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, у звязку з тим, що житловий будинок, що знаходиться по вулиці Космонавтів , 1 в с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом, а також у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку(пай), що знаходиться на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області /а.с. 20/. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивачка має можливість на одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у вигляді банківського вкладу, відтак у задоволенні позовної вимоги про визнання за нею право власності на банківський вклад слід відмовити як такої, що судовому розгляду не підлягає. Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнала та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим частково, та таким, що підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial