Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала /Т-3 а.с.191-194, 181-182, Т-4 а.с.5-6/ та остаточно просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті її мами [PERSON] на 1/4 частину паєнагромадження в квартирі [ADDRESS] відповідно до норм чинного на той час Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 р.; визнати за нею право власності на 1/2 частину паєнагромадження в квартирі [ADDRESS], яка зросла з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру; визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS], що становить 1/3 частини від його частки в квартирі відповідно до норм чинного ЦК України; визнати за нею право власності на 2/3 частин квартири [ADDRESS]; застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання частки квартири [ADDRESS] у розмірі 46/100 спільною сумісною власністю подружжя її та її колишнього чоловіка [PERSON] та визнання за нею права власності на 23/100 частки вказаної квартири; вирішити питання судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що спірну квартиру [ADDRESS] отримала її мати [PERSON], яка 7 травня 1965 року зробила перший пайовий внесок за кооперативну квартиру у розмірі 1547 крб., що складало 40% від повної вартості квартири. В 1966 році позивач, її покійна мати [PERSON] та покійний батько [PERSON] вселилися в спірну квартиру. [INFO] її мати - [PERSON] померла. Після смерті матері відкрилася спадщина. Так як на момент смерті [PERSON] та після її смерті позивач разом з батьком продовжували проживати в отриманій [PERSON] квартирі, то відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963р., яка підлягає застосуванню до зазначених правовідносин, вона та її батько [PERSON] є спадкоємцями за законом, що фактично вступили в володіння спадковим майном та її частка у спадковому майні (сплаченому паї [PERSON]) становить 24%, що дорівнює ? частини всієї квартири. 19 листопада 1970 р. батько позивача [PERSON] став членом кооперативу та отримав новий ордер [NUMBER] на квартиру, згідно з яким до складу сім'ї входять дві особи: [PERSON], як основний квартиронаймач, і [PERSON] - його дочка. У зв'язку зі смертю мами позивача [PERSON], їй, відповідно до ст. 34 Закону СРСР «Про державні пенсії» (в редакції 1956 р.), була призначена пенсія по втраті годувальника в розмірі 25 крб. 42 коп. на місяць, яку кожного місяця отримував її батько [PERSON] Частину призначеної їй пенсії по втраті годувальника, яка йшла у загальний бюджет сім'ї, батько використовував на виплату щомісячних пайових внесків за квартиру, а іншу частину - на моє утримання. Так тривало до 1 вересня 1975 р., поки вона не закінчила навчання у школі і я перестала отримувати призначену пенсію по втраті годувальника. У листопаді 1975 року вона влаштувалася на роботу та почала самостійно працювати. Так як вона продовжувала проживати разом з батьком однією сім'єю, то частину свого заробітку щомісяця віддавала батькові для сплати пайових внесків за кооперативну квартиру. В серпні 1981 року кооперативна квартира [NUMBER] була виплачена повністю. Вважає, що оскільки вона була донькою [PERSON], який був членом кооперативу, після смерті [PERSON] залишилася надалі разом з батьком проживати у спірній квартирі та сплачувала пайові внески за квартиру, тому вказана квартира, після повної сплати пайових внесків в серпні 1981 р. стала спільною сумісною власністю її та її батька [PERSON], а отримана внаслідок спадкування по закону після смерті матері [PERSON] частка паєнагромадження, яка становила 24% або ? частин квартири постійно та рівномірно зростала щомісяця з кожним зробленим пайовим внеском за квартиру та на день виплати останнього пайового внеску зросла до 50 % або ? частини квартири. [INFO] помер її батько [PERSON] Після смерті її батька, з врахуванням положень п.8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами справ про спадкування» від 30.05.2008 року №7, відкрилася спадщина на спірну квартиру [ADDRESS]. З врахуванням наведеного, вважає, що має право на 2/3 частин квартири, з яких 24%, або 1/4 квартири, це частка, отримана нею після смерті її матері, яка в подальшому з кожним зробленим нею пайовим внеском щомісяця постійно та рівномірно зростала та на день виплати останнього пайового внеску зросла до 1/2 частини квартири та 1/6 частину квартири після смерті її батька, якому також належала 1/2 частина квартири, яка порівну поділилася між трьома спадкоємцями - нею, та двома синами покійного [PERSON] 17.02.2010 року вона звернулася з заявою про прийняття спадщини в Другу Львівську держнотконтору, де була відкрита спадкова справа №48886985, однак отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може, оскільки існує спір щодо спадкового майна. Крім того, позивач вважає, що [PERSON], позивачем за зустрічним позовом, пропущений строк позовної давності для звернення до суду та просить відмовити у задоволені зустрічного позову. [PERSON] звернулася до суду з позовом, який уточнювала /Т-2 а.с.102-104/, в якому просить визнати частку квартири [ADDRESS] в розмірі 46/100 спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 23/100 частки квартири [ADDRESS] 20 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з клопотанням, в якому просила об'єднати в одне провадження цивільні справи за її позовом та позовом [PERSON] /Т-1 а.с.99/. 16 березня 2015 року ухвалою судового засідання цивільні справи за позовом [PERSON] та позовом [PERSON] були об'єднані в одне провадження /Т-1 а.с.115.116/. 22 квітня 2015 року ухвалою суду провадження у справі було зупинене до завершення розгляду справи № 462/1073/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] (треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, [PERSON]) про усунення від права на спадкування /Т-1 а.с.121/. 30 травня 2017 року ухвалою суду провадження у справі було відновлено /Т-1 а.с.135/. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] була подана зустрічна позовна заява /Т-3 а.с.91-93/, в якій вона просить вищевказаний позов [PERSON] вважати зустрічним; визнати частку квартири [ADDRESS] в розмірі 46/100 спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 23/100 частки квартири [ADDRESS] В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що з 7 серпня 1968 року по 12 грудня 1979 року відповідач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Спірна квартира була отримана [PERSON] внаслідок членства в ЖБК в 1966 році. Повна вартість квартири станом на час її отримання становила 3876, 41 руб. На момент отримання квартири було внесено пайовий внесок у сумі 1 547, 00 руб., що складало 40/100 від повної вартості квартири. Погашення залишку заборгованості у розмірі 60/100 від вартості квартири здійснювалося частина у розмірі 12, 94 крб., починаючи з серпня 1966 року по 1981 рік, що стверджується довідкою від 04.07.2013р., виданою ОСББ «Електрон-1». Відтак, за час перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі ними як подружжям було сплачено 1 759, 84 крб., що становить 46/100 від загальної вартості квартири. Проте, незважаючи на розірвання шлюбу позивач за зустрічним позовом фактично продовжувала проживати з [PERSON] однією сім'єю, вели спільне господарство та підтримували подружні стосунки, а також спільно продовжували сплачувати необхідні пайові внески. В подальшому [PERSON] стало відомо, що її колишній чоловік [PERSON] оформив документи про право власності на квартиру лише на своє їм'я. Вважає, що відповідно до норм діючого на той час КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку його поділу їх частки визнаються рівними. Крім того, покликається на п.6 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», де вказано, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відтак, вважає, що частка в розмірі 46/100 в спірній квартирі належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а [PERSON] відповідно належить на праві власності 23/100 частки спірної квартири. 05 лютого 2018року представник відповідачів за обома позовами [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], подала до суду заяву, в якій відповідачі визнали зустрічний позов [PERSON] /Т-3 а.с.81-82/. 12 лютого 2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] був поданий відзив на позовну заяву [PERSON] /Т-3 а.с.91-93/, в якому вона заперечує проти позовних вимог [PERSON], додатково зазначає, що [PERSON] з 1975 року в спірній квартирі не проживала, пайових внесків за квартиру не сплачувала та [PERSON] просила її виписатися із спірної квартири. Стверджує, що [PERSON] разом з синами [PERSON] та [PERSON] після розлучення з покійним [PERSON] продовжували проживати у спірній квартирі та сплачувала пайові внески за цю квартиру аж до її повної виплати та надалі продовжує проживати у цій квартирі. Вважає, що строк позовної давності [PERSON] не пропущений, оскільки, враховуючи положення ст. 72 СК України, часом коли [PERSON] дізналася про порушення свого права є 19.01.2015р., коли [PERSON] подала позовну заяву. Просить відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Крім того, 12 лютого 2018 року представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] був поданий відзив на позовну заяву [PERSON] /Т-3 а.с.46-50/, в якому зазначає, що відповідачі не погоджуються з позовними вимогами [PERSON], вважають, що після смерті [PERSON], яка була мамою позивача [PERSON], відкрилася спадщина на паєнагромадження, а не на квартиру, при цьому покликаються на п.8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами справ про спадкування» від 30.05.2008р. №7, де зазначено, що у разі смерті члена житлово-будівельного, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню. Відтак, враховуючи, що на момент смерті [PERSON] за спірну квартиру було сплачено 1676, 40 крб., що становить 43,25 % від повної вартості квартири, то спадкова маса [PERSON], з врахуванням положень п.6 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», становила 32, 44 % паєнагромадження, оскільки пай за квартиру вносився у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] та був їх спільною сумісною власністю, а спадкова маса [PERSON] відповідно 10,81 % паєнагромадження. Крім того, заперечують, що частка [PERSON] у паєнагромадженні зростала, оскільки стверджують, що жодних коштів на сплату пайових внесків з 1975 року [PERSON] не надавала, а доказів того, що [PERSON] використовував для сплати пайових внесків пенсію [PERSON] нею не надано. На момент одруження [PERSON] з [PERSON] його частка в паєнагромадженні становила 37, 11 %. За період шлюбу з [PERSON] частка в паєнагромадженні на квартиру зросла на 45, 39%, з яких 22, 69% належало [PERSON], 22,69% [PERSON] Відтак, вважають, що [PERSON] на день смерті належало 63, 81 % паєнагромадження в кооперативній квартирі, які спадкуються його спадкоємцями, а 22, 69% належать [PERSON] Просять відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Позивачем за первісним позовом [PERSON] був поданий відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] /Т-3 а.с.4-9/, в якому позивач позов [PERSON] не визнає, вважає його безпідставним, додатково зазначає, що пай за кооперативну квартиру був остаточно виплачений в серпні 1981 року, тобто після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON], відтак квартира не може вважатися спільним майном подружжя, а [PERSON] могла отримати лише компенсацію за її частину в паєнагромадженні при умові звернення до суду з відповідним позовом. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю таких. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON], її представники - адвокати [PERSON], [PERSON] позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, наведеним у первісному позові та відзиві на зустрічний позов, просять позов задовольнити, у задоволені зустрічного позову відмовити. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов підтримала, дала пояснення аналогічні доводам, наведеним у зустрічному позові та відзиві на первісний позов, проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечила повністю, зустрічний позов просить задовольнити. У судовому засіданні відповідачі за обома позовами [PERSON] та [PERSON]. які були допитані в якості свідків, та їх представник - адвокат - [PERSON] зустрічний позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, наведеним ними у відзиві на первісний позов, проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечили повністю, зустрічний позов просять задовольнити. У судовому засіданні свідок [PERSON], яка була допитана за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом [PERSON], пояснила, що вона раніше по вул. С.Петлюри в м. Львові, яка є сусідньою до вул. Яворницького, часто приходила в гості до [PERSON] до їх квартири. [PERSON] проживала разом зі своїми батьком та мачухою у спірній квартирі до 1975 року, проте після народження другого сина [PERSON] вона пішла від них. [PERSON] протягом всього часу вносила за кооперативну квартиру щомісячні внеском та оплачувала комунальні послуги. Суд ухвалив розглядати справу без участі представників третіх осіб Другої Львівської державної нотаріальної контори та ОСББ «Електрон-1», які належним чином повідомлявся про час і місце судових засідань повістками, проте до суду не з'явилися, подали до суду письмові клопотання, в яких просять розгляд справи проводити без їх участі /Т-1 а.с.98, Т-4 а.с.39/. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. 09 січня 1958 року від зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилася позивач за первісним позовом [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07 лютого 1958 року, виданого Ленінським райбюро ЗАГС м. Львова /Т-1 а.с.11/ та визнається всіма учасниками справи. 12 серпня 1964 року [PERSON] була написана заява про вступ до кооперативу «Електрон 1» по будівництву будинку №3 на двокімнатну квартиру, в якій будуть проживати три особи: [PERSON], її чоловік [PERSON] та їх донька [PERSON]./Т-1 а.с.9/. 07 травня 1965 р. [PERSON] зробила перший пайовий внесок у розмірі 1547 крб. (квитанція № 54), що стверджується копією акту ревізійної комісії ЖБК «Електрон-1» від 22 квітня 1966 р. про сплату першого внеску /Т-1 а.с.12-16/. Як убачається зі списку членів ЖБК «Електрон-1» на отримання ордерів по вул. Електричній,3 в м. Львові, який був затверджений 27 липня 1966 року загальними зборами ЖБК «Електрон-1» /Т-1 а.с.18-20/ та довідки ОСББ «Електрон-1» від 11.02.2012 року № 12 /Т-4 а.с.102/ [PERSON] отримала квартиру [ADDRESS], який був зданий в експлуатацію в 1966 році. Повна вартість квартири складала 3876 крб. 41 коп., внесено перший пайовий внесок 1547 крб., кредит наданий на оплату за вказану квартиру складав 2329 крб. 41 коп., який був погашений в 1981 році. Згідно з довідкою ОСББ «Електрон-1» від 04.07.2012 року № 12 погашення залишку заборгованості здійснювалося рівними частинами в розмірі 12 крб. 94 коп. щомісячно, починаючи з серпня 1966 року по 1981 рік /Т-2 а.с.58/. Відповідно до довідки архівного відділу Львівської міської ради від 12.03.2010 року № 1107/94вих у 1974 році вул. Електрична в м. Львові була перейменована на вул. Маршала Тимошенка, а в 1991 році вул. Маршала Тимошенка була перейменована на вул. Яворницького /Т-1 а.с.26/. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] /Т-1 а.с.22/. [PERSON] отримував пенсію по втраті годувальника померлої дружини [PERSON] на неповнолітню доньку [PERSON] за період з 24 травня 1967 року по 01 вересня 1975 року, що підтверджується протоколом від 10.06.1967 року № 1326 виконкому Залізничного району м. Львова та листом Залізничного відділу соціального захисту Львівської міської ради від 25.06.2014 року № 2605/08-3943 /Т-1 а.с.23-25/. 19 листопада 1970 року на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих № 596 від 5 листопада 1970 року [PERSON] отримав новий ордер [NUMBER] на квартиру [ADDRESS], згідно з яким до складу сім'ї входили дві особи: [PERSON], як основний квартиронаймач, і його дочка, [PERSON] /Т-1 а.с.26/. 07 серпня 1968 року [PERSON] зареєстрував шлюб з позивачем за зустрічним позовом [PERSON] /Т-2 а.с.98/, який був розірваний рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 1979 року /Т-1 а.с.29/, а 12 грудня 1979 року було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу, що визнається сторонами. Під час перебування вказаних осіб у шлюбі у них народилося двоє синів: відповідач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO]. 20 січня 1979 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON] /Т-1 а.с.30/. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] /Т-1 а.с.31/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року в справі № 462/1073/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] (треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, [PERSON]) про усунення від права на спадщину було постановлено у задоволені позову відмовити, а також, були встановлені обставини про те, що з копії матеріалів спадкової справи № 115 від 17 лютого 2010 року вбачається, що після смерті [PERSON] 17 лютого 2010 року до Другої Львівської державної нотаріальної контори звернулися троє його дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та колишня дружина [PERSON] /Т-1 а.с.12-134/. 04 серпня 2014 року листом Другої Львівської державної нотаріальної контори № 1646/02-14 [PERSON], [PERSON], [PERSON] було повідомлено, що право власності спадкодавцем [PERSON] оформлене та зареєстроване не було, тому їм слід звернутися до суду за визнанням права власності в порядку спадкування /Т-1 а.с.33/. Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної експертизи та експертної оцінки» № 6/3610 від 15.08.2012 року станом на 15 серпня 2012 року згідно з даними Реєстру прав власності на нерухоме майно реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна у м. Львові за позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] відсутня /Т-3 а.с.204/. Таким чином, вищевказаними документами підтверджується, що [PERSON] за життя ні на себе, ні на будь-кого іншого з учасників справи не встиг зареєструвати право власності на спірну квартиру [ADDRESS] Згідно з пунктом 1.8 Статуту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Електрон-1», зареєстрованого 20 жовтня 1997 року реєстраційною палатою а Залізничній районній адміністрації м. Львова за № 258-3, ОСББ «Електрон-1» є правонаступником житлово-будівельного кооперативу /Т-4 а.с.45-74/. Відповідно до довідки ОСББ «Електрон-1» від 15.03.2018 року № 20 у квартирі [ADDRESS], загальною площею 42,5 кв.м., яка складається з двох кімнат житловою площею 28,4 кв.м., зареєстрована п'ять осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітня донька останнього [PERSON], [INFO] /Т-4 а.с.4/. Як убачається з пояснень учасників справи фактично в спірній квартирі проживає [PERSON], [PERSON] та члени сім'ї останнього, а саме: його донька [PERSON], його дружина [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Беручи до уваги, що право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстровано, а також, те, що між сторонами існує спір щодо визначення їх часток квартири, суд приходить до висновку, що спір між сторонами може бути вирішений лише у судовому порядку. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З матеріалів справи вбачається, що з часу отримання кооперативної квартири в липні 1966 року і до моменту смерті [PERSON] в травні 1967 року нею були сплачені щомісячні пайові внески за спірну квартиру 10 календарних місяців в сумі 129 крб. 40 коп., що разом з першим внеском 1547 крб. становило 1676 крб. 40 коп., або 43,25 % пайових внесків за квартиру (пайонагромадження) (1676 крб. 40 коп. : (3876 крб. 41 коп. : 100%) = 43,25 %). [PERSON] померла [INFO], не склавши за життя заповіт, а відтак спадкоємство здійснювалося за законом. Стаття 525 ЦК УРСР 1963 року (чинна на момент смерті [PERSON]) передбачала, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У відповідності до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як убачається з матеріалів справи на день смерті [PERSON] у квартирі [ADDRESS] лише два її спадкоємця, а саме: [PERSON] та позивач [PERSON], які прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. У пункті 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам було роз'яснено, що відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї. У разі смерті члена кооперативу до 1 липня 1990 року - набрання чинності Законом Союзу РСР «Про власність», який згідно з постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України від 7 лютого 1991 року «Про власність», відповідно до статті 145 ЖК УРСР та пункту 43 Типового статуту ЖБК і пунктів 7, 55 Примірного статуту ЖБК відкривається спадщина на пай, який переходить до спадкоємців у порядку, передбаченому законом (статті 524-562 ЦК Української РСР 1963 року), а члени його сім'ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. До кооперативу може бути прийнято стільки спадкоємців, скільки є ізольованих кімнат у квартирі спадкодавця. Неповнолітній спадкоємець, як виняток, може бути прийнятий до кооперативу з тим, щоб до досягнення ним повноліття його права та обов'язки здійснював опікун. Зазначена правова позиція відповідає позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року справа 6-138цс13. Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Беручи до уваги, що пайові внески за кооперативну квартиру здійснювалися у період шлюбу [PERSON] та [PERSON], то останні набули право спільної власності на 43,25% паєнагромадження, і тому спадкується та рівна часка паєнагромадження, яка належала особисто покійній [PERSON] За таких обставин, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину паєнагромаджень, що становила 21,625% (43,25% : 2 особи = 21,625%), та відповідно ділилася порівну між двома спадкоємцями [PERSON] -10, 81% та [PERSON] -10, 81%. Таким чином, [PERSON] після прийняття спадщини належало 32,44 % паєнагромадження в кооперативній квартирі, а його доньці [PERSON] - 10,81%. Враховуючи наведене, вимоги позивача [PERSON] про визнання за нею право власності в порядку спадкування після смерті її мами [PERSON] на 1/4 частину паєнагромадження в квартирі [ADDRESS] підлягають частковому задоволенню, а саме за первісним позивачем слід визнати право власності лише на 10,81% паєнагромадження у спірній квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» право власності на кооперативну квартиру набувала не будь-яка особа, яка здійснювала платежі в рахунок пайових внесків, а тільки член ЖБК та члени його сім'ї, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру, надану їм у користування. Зазначена правова позиція відповідає позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року справа 6-138цс13. Відповідно до ст. 34 Закону СРСР «Про державні пенсії» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) [PERSON] отримував пенсію по втраті годувальника померлої дружини [PERSON] на неповнолітню доньку [PERSON] за період з 24 травня 1967 року по 01 вересня 1975 року. Відповідно до ст.60 КЗпШС УРСР захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Статтею 78 КЗпШС УРСР передбачено, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Згідно із ст. 79 КЗпШС УРСР у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON], будучи єдиним опікуном неповнолітньої на той час своєї доньки [PERSON], діяв в її інтересах, в тому числі сплачував пайові внески за кооперативну квартиру, використовуючи кошти з пенсії по втраті годувальника, яка була призначена для утримання його доньки [PERSON], яка була єдиним членом його сім'ї, якому спірна квартира була надана у користування, що підтверджується ордер [NUMBER] від 5 листопада 1970 року, який отримав її батько, а відтак у вказаних осіб виникла спільна власність на паєнагромадження в спірній квартирі, і тому частка первісного позивача [PERSON] у паєнагромадженні на спірну квартиру пропорційно зростала. 01 вересня 1975 року виплата пенсії по втраті годувальника припинилася. Згідно з даними трудової книжки [PERSON], вона з 03 листопада 1975 року почала працювати на посаді техніка в різних науково-дослідних інститутах, а відтак отримувала заробітну плату /Т-2 а.с.230-236/. У серпні 1981 р. пайові внески за спірну кооперативну квартиру були сплачені повністю. За таких обставин, твердження відповідачів та їх представника, що [PERSON] не надавала кошти на внесення паю в ЖБК є некоректними, оскільки такі спростовуюються вищевказаними доказами, а відтк не беруться судом до уваги. Також, суд критично ставиться до твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника про те, що вона набула право власності на кооперативну квартиру разом з [PERSON] та його донькою [PERSON], оскільки, зі змісту ордеру [NUMBER] від 19 листопада 1970 року вбачається, що зазначена квартира була надана у користування лише двом особам, а саме: [PERSON] та [PERSON] Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що вона входила до переліку членів сім'ї члена кооперативу, якій квартира [ADDRESS] була надана у користування. Таким чином, за рахунок спільних коштів [PERSON] та його доньки [PERSON] було внесено 56,75% пайового внеску в ЖБК за спірну квартиру, яка була надана їм двох у користування (100% - 43,25% (виплачений пай на день смерті [PERSON]) = 56,75%). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що частка [PERSON] у паєнагромадженні, яке поступово зростало і на день останньої виплати пайових внесків зросло до 39,5%, з яких 10, 81% частка паєнагромадження, успадкована [PERSON] після смерті її матері [PERSON], а 28,5% частка паєнагромадження, яка зростала з кожним зробленим пайовим внеском (56,75% : 2 особи = 28,5%), і тому за нею слід визнати право власності на 28,5% паєнагромадження в спірній квартирі, яке зросло з врахуванням сплачених нею щомісячних пайових внесків за квартиру. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на частку спірної квартири, то суд прийшов до наступних висновків. У судовому засіданні достовірно з'ясовано, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 07 серпня 1968 року по 12 грудня 1979 року. Таким чином, під час перебування зазначених осіб у шлюбі було сплачено 1772 карбованців 78 коп. пайових внесків за спільну квартиру (137 місяці х 12 крб. 94 коп. = 1772 крб. 78 коп.). Тобто, за цей час було сплачено 46% пайових внесків за кооперативну квартиру (1772 крб. 78 коп. : (3876 крб. 41 коп. : 100%) = 46 %). Судом встановлено, що паєнагромадження, яке виплачувалося за рахунок спільних коштів [PERSON] та його доньки [PERSON] після смерті [PERSON] було їх спільною власністю в силу вимог ст. 112 ЦК УРСР 1963 року та ст. 79 КЗпШС УРСР, а відтак частка [PERSON] у паєнагромадженні, яке складало 46% становила 23%. Суд критично ставиться до твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника, що 46/100 частки спірної квартири є спільною сумісною власністю її подружжя з [PERSON], оскільки вона не належала до членів сім'ї члена ЖБК, якій кооперативна квартира була надана у користування, що підтверджується ордером [NUMBER] від 19 листопада 1970 року, а відтак у суду відсутні правові підстави для задоволення зазначеної вимоги зустрічного позову. Разом з тим, зі змісту трудової книжки позивача за зустрічним позовом [PERSON] вбачається, що вона працювала лікарем-стоматологом та отримувала зарплату /Т-3 а.с.243-246/. Згідно із правилами ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, і тому, беручи до уваги, що подружжя [PERSON] та [PERSON] за рахунок спільних коштів наживали майно, суд вважає, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] має право на 1/2 частину в 23% паєнагромадження, яке на час перебування її у шлюбі належало її чоловіку. Суд не бере до уваги твердження первісного позивача [PERSON], що у задоволенні позову слід відмовити за спливом строку позовної давності, з огляду на таке. Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року був встановлений загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) в три роки. Зі змісту ст. 71 ЦК УРСР 1963 року випливало, що перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов, а право на позов виникало з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні положення закріпленні у статтях 257, 261 ЦК України 2004 року. Беручи до уваги, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 11 жовтня 1974 року, та постійно в ній проживає по сьогоднішній день, здійснює оплату за комунальні послуги /Т-1 а.с.232-246/, її колишній чоловік [PERSON], який був членом ЖБК, у квартирі останні роки не проживав, не ставив питання про її виселення, а також, не зареєстрував ні за ким протягом свого життя право власності на зазначену квартиру, суд приходить до висновку, що строк позовної давності слід рахувати з наступного дня після смерті [PERSON], який помер [INFO], а враховуючи, що з даним позовом [PERSON] звернулася 04 вересня 2012 року, то строк позовної давності нею не пропущений. Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковою задоволенню, а відтак за позивачем за зустрічним позовом слід визнати право власності на 115/1000 частки квартири [ADDRESS] (23% паєнагромадження х 1/2 частку = 11,5% = 115/1000), що в цілому буде відповідати вимогам цивільного законодавства, а також вимогам розумності та справедливості. Щодо вимог первісного позову [PERSON] про визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] на 1/6 частину спірної квартири та визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири в цілому, то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. [PERSON] помер [INFO], не склавши за життя заповіт, а відтак спадкоємство здійснюється за законом. До кола його спадкоємців входить троє його дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які 17 лютого 2010 року звернулися до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами справ про спадкування» від 30.05.2008 року №7 було роз'яснено, що якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Беручи до уваги, що пайовий внесок за спірну квартиру був внесений повністю у 1981 році, то до складу спадщини входить частина квартири, яка б належала померлому [PERSON] за життя, яка становить 49/500 частки (100% - 39,5% /частка квартири, яка належить [PERSON]./ - 11,5% /частка квартири, яка належить [PERSON]Д./ = 49% = 49/100). Таким чином, за [PERSON] слід визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] на 163/1000 частки квартири [ADDRESS] (49/100 частки квартири : 3 спадкоємця = 163/1000 частки). Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання права власності за нею на частку спірної квартири підлягають частковому задоволенню, так, за нею слід визнати право власності на 558/1000 частки зазначеної квартири (163/1000 частки + 395/1000 частки = 558/1000 частки). Крім того, суд вважає, що між сторонами слід розподілити судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Первісний позивач [PERSON] підтвердила документально на понесені нею судові витрати, які складаються зі судового збору на загальну суму 3284,35 грн. /Т-1 а.с.2-4/ та витрат на поштові відправлення поштової кореспонденції - 70,00 грн. /Т-4 а.с./, всього на загальну суму - 3354,35 грн. Беручи до уваги, що [PERSON] у позові просила визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири, а позовні вимоги були задоволені частково, суд приходить до висновку, що на користь [PERSON] підлягає стягненню з відповідачів за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] 2/3 частина судових витрат, що становить 2236,23 грн., тобто 745,41 грн. з кожного. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] підтвердила документально сплачений нею судовий збір в розмірі 3868,60 грн. /Т-2 а.с.9,95а/. Беручи до уваги, що [PERSON] у зустрічному позові просила визнати за нею право власності на 23/100 частки спірної квартири, а позовні вимоги були задоволені частково в розмірі 1/2 частини від ціни зустрічного позову, суд приходить до висновку, що на користь [PERSON] підлягає стягненню з відповідачів за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] половина судових витрат, що становить 1934,30 грн., тобто 644,70 грн. з кожного. Крім того, в силу вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України суд, враховуючи, що обидва позови були задоволені частково, а судові витрати покладені, як на [PERSON] так і на [PERSON], приходить до висновку, що на [PERSON], як на сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, слід зобов'язати сплатити різницю [PERSON] в розмірі 100,71 грн. (745,41 грн. - 644,70 грн. = 100,71 грн.), звільнивши останніх від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Outcome: partial