Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним. З 28.07.2006 року позивач працював директором ПП «Агапіт». У 2009 році він передав управління даним підприємством за довіреністю [PERSON], який згідно домовленостей з діловими партнерами [PERSON] та [PERSON] мав здійснювати фактичне керівництво підприємством. При цьому, позивач мав залишатись на посаді директора, але не втручатись у справи підприємства. 25.10.2013 року позивач випадково довідався про те, що його звільнено з займаної посади згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України на підставі особистої заяви про звільнення, якої позивач не писав. Просить скасувати наказ та поновити його на посаді директора ПП «Агапіт», стягнувши заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні 18.02.2014 року судом було прийнято заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 20.01.2009 року по 17.02.2014 року у розмірі 52 094,98 грн. В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, просили у їх задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає правильним задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 17.04.2008 року продав 100% належних йому корпоративних прав ПП «Агапіт» Пайовому венчурному інвестиційному фонду «Покровській ПОСАДЪ» недиверсинфікованого виду закритого типу, від імені та за рахунок якого діяло ТОВ «МГ-капітал» (а.с.56-58). Згідно п.6.3 Договору купівлі-продажу корпоративних прав, покупець набуває права власника підприємства з дати державної реєстрації змін до установчих документів. Нова редакція Статуту підприємства була зареєстрована у компетентних державних органах 24.12.2008 року. 19.01.2009 року рішенням власника ПП «Агапіт» №03/08 прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади директора вказаного підприємства на підставі його заяви (а.с.67). Наказом №03/08-к від 19.01.2009 року позивача звільнено з посади директора ПП «Агапіт» з 19.01.2009 року на підставі ст.38 КЗпП України. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, представники відповідача посилаються на те, що договором купівлі-продажу корпоративних прав передбачено, що під корпоративними правами сторони розуміють право на розподіл доходів підприємства, на управління ним безпосередньо або через керівника, що призначається таким власником, на формування трудового колективу підприємства на засадах трудового найму (п.п.1.1-1.2 Договору), а також на те, що позивачем було подано заяву про звільнення. Посилання на те, що звільнення позивача передбачено положеннями договору суд вважає необґрунтованими, оскільки порядок звільнення працівників врегульовано КЗпП України та незалежно від змісту будь-яких господарських чи цивільних договорів звільнення має проводитись у суворій відповідності до вимог чинного трудового законодавства. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. У відповідності до вимог ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Факт укладення безстрокового трудового договору між позивачем та відповідачем не оспорювався сторонами, а тому не підлягає доказуванню у відповідності до вимог ст.61 ЦПК України. Статтею 36 КЗпП України передбачено ряд підстав для припинення трудового договору. Згідно з ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, представник позивача посилався на відсутність підстав для звільнення позивача за власним бажанням. В судовому засіданні 11.03.2014 року представник позивача, надаючи свої пояснення з приводу обставин справи, зазначив про те, що після передачі позивачем документів щодо діяльності відповідача іншій особі, позивач фактично не виконував будь-яких функцій як директор підприємства, більше того, не отримував будь-якої винагороди (заробітної плати). Також даним представником зазначено, що в квітні 2008 року майже за рік до звільнення, всі документи в оригіналах були передані новому керівнику, після чого позивач у діяльність підприємства не втручався. Єдиною підставою для заявлення позовних вимог є відсутність заяви про звільнення. Звільнення позивача порушує його права та надає йому право на його оскарження та висловлення своєї незгоди з ним. В 2013 році позивач дізнався про порушення свого права, а саме права перебувати на посаді директора. З 2009 року позивач працював на багатьох підприємствах, представнику невідомо про те, чи наявні записи про прийняття на роботу та звільнення з роботи в ПП „Агапіт". Трудова книжка позивача або його належним чином завірена копія суду не надана. На вимоги ухвали суду від 11.03.2014 року щодо визнання явки позивача в судове засідання обов'язковою для дачі особистих пояснень, позивачем направлено на адресу суду письмові пояснення, згідно яких звільнення позивача проведено з грубим порушенням його трудових прав, єдиним можливим способом їх відновлення є поновлення на посаді директора. Всі подальші пояснення бажає надавати через своїх представників. В судовому засіданні 25.03.2014 року інший представник позивача зазначив про те, що попередній представник не надавав будь-яких письмових пояснень з приводу справи, відповідачем порушено права позивача, оскільки його було звільнено незаконно, про що останній дізнався лише в 2013 році. Обов'язок доказування обставин щодо невиконання позивачем будь-яких трудових функцій покладається на відповідача, якщо він проти цього заперечує. Позивач виконував певні функції, зокрема як директор ніс відповідальність за діяльність підприємства. Судом встановлено, що трудовий договір між позивачем та відповідачем фактично припинений з моменту передання позивачем всіх документів, що стосуються діяльності підприємства іншій особі. Після цього, позивачем не виконувались будь-які роботи за посадою, визначені Статутом, позивач не дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку, оскільки не з'являвся на роботу, заробітну плату не отримував, за її нарахуванням не звертався. Після державної реєстрації змін до установчих документів, до виключної компетенції власника віднесено питання про призначення та звільнення директора підприємства. Отже, власником ПП «Агапіт» після 24.12.2008 року мали б бути вчинені юридично значимі дії щодо оформлення припинення трудового договору з позивачем. Такі повноваження мають бути реалізовані власником шляхом винесення наказу, тобто розпорядчого документу по особовому складу, який містить дію відносно особи, щодо якої його винесено. Припинення трудового договору на підставі ст.38 КЗпП України можливе лише у випадку висловлення працівником такого бажання у встановленому законом порядку, шляхом подання роботодавцю заяви про звільнення. В такому випадку обов'язковим є волевиявлення працівника, спрямоване на припинення трудових відносин. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів існування такої заяви на момент звільнення позивача, її копії надано суду не було. Представники позивача, надаючи свої пояснення, обґрунтовуючи необхідність поновлення позивача на посаді, посилаються на те, що ст.235 КЗпП України передбачено безумовне поновлення особи на роботі, звільненої без достатніх підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч.1-3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На думку суду, при розгляді даної справи доказуванню підлягають дві обставини: по-перше, звільнення без законної підстави, а по-друге, створення працівнику перешкод у виконанні своїх трудових обов'язків у зв'язку зі звільненням. Саме по собі звільнення без законної підстави не є автоматичною підставою для поновлення працівника на роботі, якщо він не виконував свої трудові функції протягом тривалого часу за власним бажанням, а не у зв'язку з його звільненням. Під час розгляду даної справи суд дійшов висновку про незаконність наказу про звільнення позивача від 19.01.2009 року, однак підстав для його поновлення на даній посаді з цієї ж дати суд не вбачає, оскільки позивачем чи його представниками не надано будь-яких доказів щодо перешкоджанню відповідачем з цієї дати позивачу у виконанні трудових обов'язків. Зі змісту позовної заяви, пояснень представника позивача в судовому засіданні 11.03.2014 року, вбачається, що за рік до звільнення позивач передав виконання своїх функцій як директора іншій особі, передавши всі документи щодо діяльності підприємства. Лише в 2013 році йому стало відомо про звільнення, яким порушено його права. Протягом 2009-2013 років позивач не виконував будь-яких зі своїх трудових обов'язків, за відсутності перешкод для цього, що вказує на невиконання ним умов трудового договору. Невиконанню працівником своїх трудових обов'язків має бути надана оцінка роботодавцем у порядку, що визначений Статутом підприємства та трудовим законодавством. При цьому, суд враховує те, що трудовий договір між сторонами був фактично припиненим після продажу [PERSON] своїх корпоративних прав, оскільки ні він, ні підприємство не мало один перед одним будь-яких зобов'язань, що складають основу трудового договору. Таким чином, здійснюючи захист порушених прав позивача, суд вважає незаконним наказ №03/08-к від 19.01.2009 року про звільнення [PERSON] на підставі ст.38 КЗпП України, оскільки прийнято з порушенням порядку, встановленого законом, а тому вважає правильним задовольнити позовні вимоги в частині скасування даного наказу. З огляду на викладене вище, підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі суд не вбачає. Крім того, згідно заяви про збільшення позовних вимог, представники позивача просять суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 20.01.2009 року по 17.02.2014 року у розмірі 52 094,98 грн. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом встановлено, що в період з 20.01.2009 року по 17.02.2014 року позивач в ПП „Агапіт" не працював, будь-якої роботи не виконував, а тому підстави для виплати винагороди (заробітної плати) суд не вбачає. У назві позовної заяви зазначено про наявність вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак позовних вимог про це не заявлено, письмових заяв щодо зміни предмету позову подано не було. Ототожнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати є необґрунтованим, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є компенсаційною виплатою, пов'язаною з незаконним відстороненням від виконання роботи, а заробітна плата виплачується за роботу, що виконана працівником. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на закріплений ч.1 ст.11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного процесу, суд не вправі виходити за межі тих позовних вимог, що заявлені у справі. Вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з зазначенням підстав для цього позивачем не заявлено, зазначення такої вимоги у назві позову не є підставою для їх розгляду та вирішенню по суті. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в межах та за підстав, що зазначені вище. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Outcome: partial