Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом\~\~до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] та просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODVIGA00000060 від 27/06/2007 року, в розмірі 73\~998,35 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 03.07.2013 року складає у розмірі 591\~246 гривень 82 копійок , звернути стягнення на квартиру загальною площею 87,30 кв.м., яка розташована за адресою: м.Одеса, вулиця Балківська, б.36, корп..6, кВ.37 шляхом продажу предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 27.06.2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів з квартири №37 будинку №36 корп.6 по вулиці Балківська в м.Одесі зі зняттям з реєстраційного обліку; стягнути судові витрати. Обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року [PERSON] 27.06.2007 року отримав кредит у розмірі 100\~150 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.06.2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 27.06.2007 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки відповідач [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 87.30 кв.м, житловою площею 64.30 кв.м, яка розташована за адресою: Одеса, [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 656 500 гривень. Також встановлено, що в зазначеній квартирі проживають і зареєстровані [PERSON], [PERSON]. З часу отримання кредиту боржник [PERSON], належним чином не виконував грошове зобов'язання в наслідок чого виникла заборгованість у розмірі 73\~998,35 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 03.07.2013 року складає у розмірі 591\~246 гривень 82 копійок. \~\~Таким чином, позивач посилаючись на умови договору просить задовольнити позов. В судове засіданні представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача (а.с.20 т.2). Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Судові повістки про виклик відповідачів повернулися до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання. Відповідно до абз.2 ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що вони були повідомлені належним чином (а.с.17,18-19). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином через засоби масової інформації, оскільки її місце реєстрації та проживання невідоме, з заявою про слухання справи у її відсутність до суду не зверталася. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України вважається, що вона була повідомлена належним чином. (а.с.25-26). У звязку з викладеним, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачки, яка була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224-226 ЦПК України.\~\~ Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що позов є частково обґрунтованим, є частково доказаним, тому підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, про те, що відповідно до укладеного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], 27.06.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 100\~150 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.06.2017 року (а.с.17-19) 07.11.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року (а.с.20); 29.06.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено додатковий договір №2 до кредитного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року (а.с.21); В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 27.06.2007 року уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий №11293. Згідно з договором іпотеки відповідач [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 87.30 кв.м, житловою площею 64.30 кв.м, яка розташована за адресою: Одеса, [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 656 500 гривень (а.с.24-26); [PERSON] є власником квартири загальною площею 87.30 кв.м, житловою площею 64.30 кв.м, яка розташована за адресою: Одеса, [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 14.04.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] , реєстровий №644 (а.с.28); Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 03.07.2013 року, заборгованість за кредитним договором № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року складає у розмірі 73\~998,35 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 03.07.2013 року складає у розмірі 591\~246 гривень 82 копійок, яка складається з: суми заборгованості за кредитом 59\~049,85 доларів США, заборгованість за відсотками - 9\~085,68 доларів США; заборгованість за комісією у розмірі 2\~520 доларів США, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 3\~342,82 доларів США (а.с.9-12). 21.05.2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив [PERSON], [PERSON] вимогу про виконання умов договору (а.с.14); Відповідно до письмової довідки КП ЖКС «Пересипський» про склад сімї та прописку від 09.12.2013 року, за адресою: Одеса, [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] власник, його дружина [PERSON], син [PERSON] (а.с.56); Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 19.11.2014 року, в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, про виселення відмовлено (а.с.138-139); Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року, апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено. Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 19.11.2014 року залишено без змін (а.с.204-207); Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 року, касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 19.11.2014 року та Ухвала Апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.237-238); Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ст. 629, ч. 1 ст. 610 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені умовами іпотечного договору (п. 4.), що укладений між сторонами, а також ст. ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку». 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція висловлена судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, при розгляді справ N 6-345цс15 та справи № 6-58цс15. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ч.3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до іпотечного договору від 15.04.2008 року визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у пункті договору способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».\~\~ Відповідно до ч.1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст. 33, ст. 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Аналогічна правова позиція висловлена судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, при розгляді справи N 6-124цс13. Згідно\~ст.39 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених\~законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є\~стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя\~статті 109 ЖК Української РСР\~регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~та частини третьої\~статті 109 ЖК Української РСР\~після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої\~статті 109 ЖК Української РСР\~громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга\~статті 109 ЖК Української РСР\~встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої\~статті 39 Закону України «Про іпотеку»\~підлягають застосуванню як положення\~статті 40 цього Закону, так і норма\~статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки,інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, про те, що відсутні підстави для виселення відповідачів, які передбачені\~ст. 109 ЖК України, а тому позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі 6-39цс15 від 18.03.2015р., яка в силу\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязкова для суду.\~\~ При таких обставинах, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів, в рівних частинах з кожного, судові витрати понесені позивачем, а саме за оплату судового збору у розмірі 3 670 гривень 40 копійок (а.с.1,2), витрати повязані з оголошенням у пресі у розмірі 580 гривень (а.с.21,22), а всього 4\~250 гривень 40 копійок, тобто по 1\~416 гривень 80 копійок з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial