Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання їх спільної доньки [PERSON], [INFO], щомісячно, в твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, з дня пред'явлення позову і до досягнення донькою повноліття, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вони перебувають у шлюбі, але спільно не проживають. В свідоцтві про народження дитини відповідач записаний батьком. Позивачка вказує на те, що їй одній важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Крім того, позивачка просила суд стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу при зверненні до суду у сумі 150,00 грн. У судове засідання позивачка не з'явилася, але надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити їх повністю. Крім того, позивачка просила суд про розгляд справи в її відсутність. Також позивачка в заяві зазначила, що в разі неприбуття в судове засідання відповідача, згодна на прийняття заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином. Так, судом, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, двічі надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак конверти з судовими повістками повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання» так як відповідач не з'явився до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою відсутнійта свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток і відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду позивачки, що викладена у її письмовій заяві, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, судом, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітню дитину, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 21.12.2013р. між позивачкою і відповідачем зареєстровано шлюб (а.с. 2). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], її батьком вказаний [PERSON] - відповідач по справі (а.с. 3). З довідки № 2378 від 11.12.2015р., виданої Виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області вбачається, що донька проживає разом з матір'ю (а.с. 24). Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Ч. 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач є батьком малолітньої [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження та не заперечувалося відповідачем і цей факт відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, але вони проживають окремо, відповідач, будучи батьком неповнолітньої [PERSON], проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою дитину, яка не досягла повноліття та проживає з матір'ю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивачки на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з зазначених вище норм законодавства, приймаючи до уваги стан здоров'я і матеріальне становище дитини, обов'язок батька дитини утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачки та стягувати аліменти з батька неповнолітньої [PERSON] на користь позивачки на утримання дитини в розмірі зазначеному позивачкою, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. На підставі вищезазначеного, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, прийшов до висновку, що вимоги позивачки про стягнення аліментів підлягають задоволенню, оскільки викладені позивачкою в позові обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Що стосується вимоги позивачки про відшкодування понесених нею витрат на оплату правової допомоги в сумі 150,00 грн., суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України від 05.07.2012р. «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено мінімальний розмір заробітної плати з 01 січня 2016 року - 1378,00 грн. Як роз'яснено в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правової допомоги), ордер, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат входять лише фактично сплачені стороною витрати. Позивачкою суду надана квитанція Одеської обласної колегії адвокатів б/н від 28.08.2015р. (а.с. 4), згідно якої позивачка сплатила адвокату [PERSON] 150,00 грн. за надання правової допомоги, однак, суду не надано доказів, що підтверджують понесення витрат адвокатом під час складання позовної заяви, а саме договору про надання правової допомоги, ордеру, а також розрахунку часу, затраченого на складання позовної заяви, тому вимоги позивачки про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Суд вважає за необхідне зазначити, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так як позивачка звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України, судовий збір в сумі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави у зв'язку з задоволенням позовних вимог позивачки про стягнення аліментів. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial