Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до ЗАТ «ОТП Банк» в особі філії ЗАТ «ОТП Банку» у м. Львові та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсною частини Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яка стосується відступлення від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до позивача [PERSON], встановлення факту нікчемності Договору в частині відступлення прав іпотекодержателя /заставодержателя/ та визнання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» таким, що прострочив виконання зобовязання боржником. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як на момент укладення оспорюваного договору і на момент звернення [PERSON] до суду з цим позовом, так і під час розгляду справи судом були відсутні, як генеральна так і індивідуальна ліцензії Національного банку України, наявність яких обовязкова згідно пп. «г» п. 4 ст. 5 п. 4 ст. Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало права використовувати іноземну валюту як засіб платежу, а у звязку з тим, що оплата [PERSON] за умовами кредитного договору повинна була відбуватися виключно у валюті кредиту, якою є долари США, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало права виступати стороною оспорюваного договору. Позивач у справі заявив також вимогу про визнання нового кредитора ТОВ «ОТП Факторинг Україна» таким, що прострочив виконання зобовязання, відповідно до ст. 613 ЦК України, обґрунтовуючи таку вимогу тим, що протягом 2011 2012 років позивач продовжував проводити оплату кредитних зобовязань у валюті кредиту вже на користь нового кредитора, але грошові кошти у розмірі 344,00 долари США сплачені позивачем в погашення кредиту, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не зарахувало в погашення кредиту, а повернуло позивачу у 2014 році. Крім того, позивачем було заявлено вимогу про встановлення факту нікчемності Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в частині відступлення ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх прав іпотекодержателя /заставодержателя/ за Договором Іпотеки/застави, що входять до Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», з моменту його укладення, без застосування наслідків недійсності. В обгрунтування цієї вимоги позивач посилається на ст. 1078 ЦК України, якою визначено предмет договору факторингу як право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога), у той же час, як до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було відступлено право вимоги до боржника не грошової вимоги. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у фабулі позовної заяви. Просить позов задовольнити. Судові витрати просить покласти на відповідачів солідарно. Представник відповідачів ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, надавши пояснення про те, що пункт 1 Розпорядження № 231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року, на який, у тому числі, посилається позивач, не містить прямої заборони щодо можливості набуття відступленого права грошової вимоги по відношенню до фізичної особи громадянина, який не є субєктом господарювання. Також представник відповідачів заявив, що наведені позивачем підстави заявлених вимог, тобто, посилання позивача на порушення при відкритті поточних рахунків відкритих ПАТ «ОТП Банк», не відповідають положенням ст.ст. 215 та ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, адже такі рахунки не мають відношення до оспорюваного Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року. Одночасно, представник відповідачів ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у судовому засіданні 22.06.2016 року визнав, що наведені позивачем докази підтверджують неналежне виконання зі сторони ПАТ «ОТП банку» своїх обовязків щодо відкриття поточних рахунків, на які позивачем мали сплачуватися кошти для погашення заборгованості по кредиту, що згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України дозволяє вважати цю обставину такою, що не підлягає доказуванню. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 26.02.2007 року, між ЗАТ «ОТП Банк» в особі начальника управління приватних клієнтів Філії ЗАТ «ОТП Банк» [PERSON] та позивачем [PERSON], було укладено кредитний договір № СМ-SME600/022/2007. Предметом Кредитного договору було надання позивачу [PERSON] кредит в сумі 41\~725,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобовязань, передбачених вищезазначеним Кредитним договором, 26.02.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем 1 ЗАТ «ОТП Банк», було укладено іпотечний договір № РМ-SME600/022/2007. Договір іпотеки був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1039. Предметом Договору Іпотеки є передача в іпотеку нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень загальною площею 46,1 (сорок шість цілих, одна десята) кв. м., розташованих в підвалі будинку за адресою м. Львів, вул. Ак. Колесси, буд. 5 . 22.04.2009 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 1 «Про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № РМ-SME600/022/2007, який також був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1119. Предметом Додаткового договору № 1 було викладення окремих термінів Кредитного договору та п.п. 2.1.1 та 2.1.2 ст. 2 Договору іпотеки в новій редакції. У грудні 2010 року, під час внесення чергового платежу до каси ПАТ «ОТП Банку», позивачу стало відомо, що відповідно до умов Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року укладеного між ПАТ «ОТП Банк», що є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», право вимоги за Кредитним договором було передано від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Як свідчить аналіз змісту Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року, він містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зокрема, Договором передбачено, що грошова вимога до боржника уступається кредитором (ПАТ «ОТП Банк») в обмін на грошові кошти, які новий кредитор (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») зобовязалося сплатити останньому, тобто, за умовами Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника). Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК України. Так, частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Починаючи від грудня 2010 року до 2012 року включно, під час внесення позивачем до каси ЗАТ «ОТП Банк» коштів у доларах США (валюті кредиту), відповідачі припинили зараховувати позивачу такі щомісячні платежі в погашення його кредитних зобовязань. Ця обставина підтверджується Довідкою вих. № 1132 від 02.08.2013 року наданою відповідачем 2 до суду та роздруківкою руху коштів наданою до суду ЗАТ «ОТП Банк», у якій зазначено, що від 27.01.2011 року (абз. 2 стор. 4 роздруківки) всі платежі позивача проводилися ЗАТ «ОТП Банк» з призначенням платежу: «поповнення поточного рахунку». У той же час, до 27.01.2011 року, тобто, до переходу від ЗАТ «ОТП Банк» до ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх прав кредитора згідно з оспорюваним договором купівлі-продажу кредитного портфелю, призначення платежів отриманих від позивача зазначалося: «Внесок готівки на поточний рахунок», «Поповнення поточного рахунку для погашення кредиту» або «часткова оплата прострочених відсотків [PERSON] за Кредитним договором № СМ-SME600/022/2007 від 26.02.2007 р.». Суд критично оцінює пояснення відповідачів про те, що позивач, при наявності кредитної заборгованості, продовжуючи сплачувати долари США до каси ЗАТ «ОТП Банк» після заміни кредитора в зобовязанні, тобто, вже під час дії оспорюваного правочину, мав на меті не погашення кредиту, а «поповнення поточного рахунку», і що формулювання в призначенні платежу платіжного документа, яке зазначалося самим ЗАТ «ОТП Банк», не дозволяло ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняти ці кошти та зарахувати їх в погашення кредитних зобовязань позивача. Таке пояснення відповідачів, спростовується наявним в матеріалах справи листом від ПАТ «ОТП Банк» вих. № 600-01-11/217 від 08.02.2011 року, в якому ЗАТ «ОТП Банк» повідомляє позивача про передачу права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та зазначає порядок подальшого обслуговування кредиту: «Боргові зобовязання сплачуються шляхом внесення грошових коштів на ваш поточний (транзитний) рахунок, відкритий в банку». Як випливає з матеріалів справи єдиний поточний рахунок для позивача був відкритий ЗАТ «ОТП Банк» на підставі укладеного між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк» договору № 600/743/07 від 26.02.2007 року про відкриття поточного рахунку № 26 20 5\~001\~733\~122. Суд приймає до уваги те, що надані до суду ПАТ «ОТП Банк» «Роздруківки руху коштів», містять такі формулювання призначення платежу, як: «внесок готівки на поточний рахунок» (без зазначення «на погашення кредиту») та «поповнення поточного рахунку для погашення кредиту», при цьому різниця у формулюваннях щодо призначення платежу, який вносився позивачем на погашення кредиту до укладення між відповідачами оспорюваного у цьому процесі Договору купівлі - продажу кредитного портфеля, не була перешкодою для зарахування коштів сплачених позивачем в погашення кредиту. Пояснення відповідачів про те, що формулювання в призначенні платежу платіжного документа не дозволяло ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняти ці кошти в погашення кредиту, суперечить також іншим фактичним обставинам у справі, оскільки, згідно з положеннями п. 1.5.2. частини 2 Кредитного договору № СМ-SME600/022/2007 від 26.02.2007 р. «Банк має право на договірне списання коштів з рахунку Позичальника, для виконання боргових зобовязань по цьому Договору». Крім цього, п.п. 1.5.2.3. Кредитного договору передбачено, що: «Договірне списання може здійснюватися з будь-якого рахунку Позичальника, відкритого у банку, реквізити якого відомі Сторонам, зокрема з Поточного рахунку…». Доказом того, що ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», як новий кредитор до якого перейшли всі права та обовязки первісного кредитора за Кредитним договором, мав всі можливості та був наділений відповідними правами для того, щоб здійснювати зарахування платежів, які від грудня 2010 року позивач продовжував сплачувати у валюті кредиту на погашення кредитних зобовязань, суд вважає редакцію п.п. 2.2.3. Кредитного договору, відповідно до якого, ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» мав право: «видавати наказ про примусове виконання (примусову оплату) боргових зобовязань Позичальника та здійснювати на підставі цього наказу примусову оплату сум боргових зобовязань за цим договором. Цей наказ може розповсюджуватися на всі рахунки Позичальника в Банку, зокрема на Поточний рахунок». Незважаючи на наявність згаданих вище у ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» повноважень, передбачених діючими договірними відносинами, кошти сплачені Позивачем протягом 2011 2012 років у валюті кредиту (344,00 долари США) для погашення кредиту, ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняті не були, і 13.05.2014 року ці кошти були повернуті позивачу. Повернення вищезгаданих коштів підтверджується заявою про виплату готівки № 600T0012RK виданою ЗАТ «ОТП Банк». Статтею 613 ЦК України кредитор, вважається таким, що прострочив виконання зобовязання боржником, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку. Суд погоджується з тим, що заявлена позивачем вимога про визнання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - нового кредитора, який відмовився прийняти виконання позивачем зобовязань у валюті кредиту таким, що прострочив виконання зобовязання боржником, дозволяє захистити порушене право та інтерес позивача, які полягають у тому, що позивач мав і має право розраховувати на добросовісне виконання ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» зобовязань покладених на останнього Кредитним договором та чинним законодавством, зокрема прийняти особисто виконання зобовязання боржником. В той же час, невиконання ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» своїх зобовязань та відмова прийняти виконання зобовязання позивачем спричинило штучне накопичення заборгованості у позивача перед ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» та завдало шкоди законним інтересам позивача. Вищезгадана вимога відповідає положенню абз. 2 п. 10. ч. 2 ст. 16 ЦК України та підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, що наведена у Постанові ВСУ від 21.05.2012 року у справі № 6-20цс11, висновки якого у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Приймаючи до уваги, що представник відповідачів у судовому засіданні, яке відбулося 22.06.2016 року визнав неналежне виконання зі сторони ПАТ «ОТП банку» своїх обовязків щодо відкриття поточних рахунків позивачу, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України дозволяє вважати цю обставину такою що не підлягає доказуванню, суд приходить до висновку, що при умові належного виконання ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» своїх обовязків щодо відкриття відповідного поточного рахунку позивачу, останньому була би забезпечена можливість погашати заборгованість по кредиту, що дозволило би уникнути штучного накопичення заборгованості по кредиту. Наслідком вищезгаданого неналежного виконання зі сторони відповідачів своїх обовязків щодо відкриття відповідних поточних рахунків позивачу для погашення кредитних зобовязань у спосіб передбачений кредитним договором та відмови ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняти виконання зобовязань позивачем у валюті кредиту, стало відсутність можливості у позивача виконувати свої кредитні зобовязання за Кредитним договором з незалежних від позивача причин, що підтверджує факт порушення ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» положень Кредитного договору, ст. 525, ч. 1 ст. 527 ЦК України та дозволяє на підставі ст. 613 ЦК України, визнати ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» таким що прострочив прийняття виконання позивачем своїх зобовязань. Відповідно до\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України\~встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Згідно зі\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до\~ст. 517 ЦК України\~первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. За умовами п.п. 1.11.1 п. 1.11 «Застереження стосовно платежів» частини 2 Кредитного договору № СМ-SME600/022/2007 від 26.02.2007 р.: «Усі платежі для повернення суми Кредиту та сплати процентів за користування Кредитом повинні здійснюватись у валюті Кредиту…». Пунктом п. 2 частини 1 Кредитного договору та п.п. 1.11.1 п. 1.11 частини 2 Кредитного договору встановлено, що валютою кредиту є долар США або інша вільноконвертована валюта. Для належного виконання зобовязань по Кредитному договору, позивач повинен був сплачувати свої зобовязання у валюті кредиту на відповідний поточний (валютний) рахунок відкритий для нього у банківській установі, що відповідає положенням п. 2 частини 1 Кредитного договору, підпунктами 1.11.1 та 1.11.3 п. 1.11 «Застереження стосовно платежів» частини 2 Кредитного договору та підтверджується листом від ПАТ «ОТП Банк» вих. № 600-01-11/217 від 08.02.2011 року: «Боргові зобовязання сплачуються шляхом внесення грошових коштів на ваш поточний (транзитний) рахунок, відкритий в банку». Як встановлено під час судового розгляду справи від грудня 2010 року, тобто з моменту укладення відповідачами оспорюваного правочину, позивач був позбавлений такої можливості з підстав відмови відповідачів зараховувати сплачені позивачем кошти у валюті кредиту на відповідний рахунок. Суд приймає до уваги пояснення представника відповідачів, які останній надав суду, що причиною того, чому ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» не відкрив позивачу відповідний валютний рахунок, на який останній мав би можливість сплачувати заборгованість по валютному кредиту, є відсутність у нового кредитора - ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на право здійснення операцій з іноземною валютою як засобом платежу. Таким чином судом встановлено, що з моменту переходу права вимоги до нового кредитора ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», останній, в силу імперативних вимог чинного законодавства України, не мав можливості виконувати свої зобовязання відповідно до умов Кредитного договору, а саме, приймати від позивача іноземну валюту в якості засобу платежу з подальшим зарахуванням валюти в погашення кредитної заборгованості позивача. Зазначене вище підтверджується змістом відповіді наданої Національним Банком України на запит позивача у листі «Про розгляд запиту» № 28-315/1902-6527 від 23.05.2011 року, яка свідчить, що Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою не видавалися. При ухваленні рішення у цій справі суд враховує позицію Національного банку України, що наведена у Постанові Правління НБУ № 297 від 09.08.2002 р. «Про затвердження Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій» п.п. 1.2. якої передбачено: «Небанківська фінансова установа, національний оператор поштового зв'язку має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету». Відповідно до п.п. 11, ч.1, ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг віднесено послуги факторингу. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вищезгаданих положень Кредитного договору та ст.ст. 524, 533, 638 Цивільного кодексу України, валюта договору (валюта зобовязання) є істотною умовою Кредитного договору, а тому, без попереднього внесення відповідних змін до умов Кредитного договору позичальник позбавлений права вносити платежі в іншій валюті ніж валюта кредиту. У той же час, інша сторона, до якою перейшли всі права та обовязки банку (ст. 514 ЦК України) за таким договором, не має права змінювати валюту платежу визначену Кредитним договором в односторонньому порядку. Суд вважає, що зазначені вище фактичні обставини позбавляють ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» права використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні позивачем своїх зобовязань по Кредитному договору та створюють підстави вважати, що оспорюваний правочин укладений відповідачами з порушенням вимоги ч. 3. ст. 512 ЦК України до субєктного складу сторін оспорюваного правочину. В процесі судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження твердження представника відповідачів, що ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» має право приймати в погашення зобовязань замість долара США гривню без внесення відповідних змін до Кредитного договору, з тих підстав, що представник відповідачів наполягав на тому, що гривня є вільноконвертованою валютою. Суд відхиляє таке твердження, адже воно протирічить положенням Постанови Правління НБУ № 34 від 04.02.1998 року «Про затвердження Класифікатора іноземних валют», у розділі 1 та 2 якого міститься вичерпний перелік вільноконвертованих валют, при цьому, гривня у цьому списку відсутня. Суд вважає, що встановленими обставинами у справі, які спираються на належні та допустимі докази, підтверджено недотримання відповідачами вимог, у тому числі, ст. 227 та ст. 512 ЦК України, щодо субєктного складу сторін при укладанні Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року в якому валютою зобовязання виступають долари США, адже, як встановлено вище, ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» не отримував ліцензії на право здійснення операцій з валютними цінностями, отже не мав права виступати стороною договірних відносин, які передбачають прийняття виконання позивачем своїх грошових зобовязань на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» виключно в іноземній вільноконвертованій валюті. За таких обставин суд має всі підстави прийти до висновку, що під час укладення відповідачами оспорюваного правочину, було порушено положення ч. 3 ст. 512 ЦК України, згідно з якою: «Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом». Під час ухвалення рішення у справі, суд вважає за необхідне надати правову оцінку Договору комісії укладеному 10.12.2010 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», який долучений до матеріалів справи. Предметом цього Договору комісії, відповідно до п. 3.2.2. статті 3 «Предмет договору» є: «У випадку отримання платежів від Боржників/Поручителів за Кредитними договорами у іноземній валюті, - конвертувати кошти в іноземній валюті, в українській гривні та зараховувати їх на користь Комітента….». Положення вищезгаданого Договору комісії передбачають зарахування коштів сплачених позивачем також у валюті кредиту. В той же час, як встановлено судом, ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовився прийняти виконання зобовязань позивачем у валюті кредиту протягом 2011 - 2012 років, а кошти фактично сплачені позивачем протягом 2011-2012 років на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», не були зараховані в погашення кредиту. ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв від позивача лише 300,00 грн. сплачених 28.12.2010 року, однак згаданий вище платіж позивача у 300,00 грн. не був конвертований у валюту кредиту, тобто, ЗАТ «ОТП Банк» не провів валютообмінну операцію за якою, в першу чергу звертався позивач, для наступного зарахування коштів, вже у валюті кредиту, в погашення зобовязань, як це і відбувалося до моменту заміни кредитора у зобовязанні. Дослідивши обставини у справі суд не погоджується з твердженням відповідачів, що Договір комісії від 10.12.2010 року дозволяв, в супереч порядку встановленому ч. 1 ст. 527 ЦК України, використовувати в якості засобу платежу іноземну валюту без попереднього отримання відповідної валютної ліцензії ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» як новим кредитором за договором, виконання зобовязань за яким передбачалося виключно в іноземній валюті. Суд вважає, що такий порядок погашення кредитних зобовязань не відповідає умовам Кредитного договору, порушує права позивача, як сторони по Кредитному договору та суперечить вимогам частини 1 ст. 527 ЦК України, згідно з якою: «Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом…». В ході судового слідства було встановлено, що умовами Кредитного договору можливість відмови від обовязку прийняти виконання зобовязання особисто, а ні ЗАТ «ОТП Банк», а ні ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» не передбачено, змін до Кредитного договору не вносилося, жодного іншого правочину крім Кредитного договору, який би регулював таке питання у правовідносинах між сторонами, позивач та відповідачі не укладали. Суд враховує також те, що вищезазначена обставина була визнана представником відповідачів у судовому засіданні 12.02.2015 року. Крім того, у судовому засіданні 12.02.2015 року представником відповідачів було визнано також обставину про те, що позивач не є стороною Договору комісії укладеному між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», а також визнано обставину, що положення Договору комісії не створюють обовязків для позивача, що, у свою чергу, відповідає змісту ст. 511 ЦК України, відповідно до якого: «Зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи». Відповідно до ст. 514 ЦК України «До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом», що також підтвердив ЗАТ «ОТП Банк» у своєму листі вих. № 600-01-11/78 від 20.01.2011 року: «всі права та обовязки Боржника, які передбачені правочинами, укладеними банком та Боржником, залишаються чинними…». Дослідивши обставини у справі, суд вважає за необхідне надати правову оцінку обґрунтуванню позивачем заявлених позовних вимог в яких позивач посилається, в тому числі, на пункт 1 Розпорядження № 231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» в редакції, що була чинною на моменту укладення оспорюваного правочину. Досліджуючи докази на підтвердження підставності заявлених позивачем вимог, стосовно відсутності у ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактора) прав на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не субєктів господарювання у звязку з недотриманням вимог закону при укладенні оспорюваного договору, суд приймає до уваги те, що відповідно до пункту 1 Розпорядження № 231 Держфінпослуг від 03.04.2009 року (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору), укладення договору між клієнтом ПАТ «ОТП Банк» та фінансовою установою ТОВ «ОТП Факторинг Україна», предметом якого було надання клієнту фінансової послуги факторингу, вважалося законним лише за умови, якщо набуття відступленого права грошової вимоги відбувалося по відношенню до боржників-субєктів господарювання, а не фізичної особи громадянина, якою є позивач. Статтею 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~передбачено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Згідно з п. 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання\~Конституції\~та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Матеріали судової справи містять докази того, що на момент укладення відповідачами оспорюваного правочину, ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» був зареєстрований як фінансова установа та вправі була надавати фінансові послуги з факторингу. Однак, згідно п.п. 1.2 Розпорядження від 3 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», що був чинним на час укладення спірного договору факторингу до фінансової послуги факторингу віднесено - набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників субєктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Жодних доказів, які б свідчили про те, що у період дії вказаного розпорядження у ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» було наявним право на придбання прав вимоги відступлення до фізичних осіб, не субєктів господарювання, якою є позивачка - немає, про вказане доводів представником відповідачів не наведено. Пояснення представника ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» про те, що законом, який має вищу юридичну силу, таких обмежень не встановлено, суд не вважає обґрунтованими, оскільки дія підзаконного нормативно-правого акту на час укладення договору не була припинена та такий жодним чином вимогам закону не суперечить, а лише конкретизує механізм його застосування у певній частині. Одночасно, судом враховано надані позивачем та долучені до матеріалів справи докази, а саме, Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 року у справі за позовом ТОВ «Кредит [PERSON]» до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України та Національної комісії що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання незаконним Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року, якою було скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року, якою було визнано п. 1 Розпорядження № 231 не чинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. Суд приймає до уваги, що наслідком вищезгаданої Ухвали ВАС України від 16.02.2016 року стало те, що пункт 1 Розпорядження № 231 Держфінпослуг від 03.04.2009 року в редакції, що дозволяла відступлення та набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, лише до боржників субєктів господарювання, був чинним на момент укладення оскаржуваного у цьому судовому процесі правочину та повинен був враховуватися відповідачами при укладенні оспорюваного правочину. На підставі встановлених обставин суд приходить до висновку, що відповідачі не вправі були укладати спірний договір в частині передачі права вимоги до позивача за валютним Кредитним договором. Зважаючи на вказане, слід вважати, що оспорюваний Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року (факторингу) у вказаній частині суперечить вимогам закону. Стосовно позовної вимоги заявленої позивачем, про встановлення факту нікчемності Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в частині відступлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх прав Іпотекодержателя/заставодержателя за Договором Іпотеки/застави, з посиланням на ст. 1078 ЦК України, суд вважає, що ця вимога не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно листа ПАТ «ОТП Банк» вих. № 42-2-1/186935 від 05.01.2011 року: «Банк відступив ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» (надалі Фактор) всі права іпотекодержателя/заставодержателя за Договором Іпотеки/застави… В звязку із здійсненням відступлення прав за Договором Іпотеки/застави до Фактора перейшли всі права банка, як сторони за Договором Іпотеки/застави, які виникли на підставі Договору Іпотеки/застави…». Враховуючи вищезгадане та відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 513 ЦК України, всі зміни до договору іпотеки мають відбутися в нотаріальній формі, тобто, заміна сторони в зобовязанні за договором іпотеки має відбуватися шляхом підписання додаткової угоди, яка нотаріально засвідчується. Аналогічна вимога міститься у ст. 19 Закону України «Про іпотеку». Згідно з абз. 3 ст. 24 ЗУ «Про іпотеку»: «Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку». Виходячи з наведеного вище можна стверджувати, що законодавець закріпив обовязок відповідачів щодо внесення змін до умов Іпотечного договору при заміні кредитора шляхом підписання нотаріально посвідченої угоди, а відомості про зміну умов обтяження підлягають обовязковій державній реєстрації. Матеріали судової справи підтверджують, що відповідачами зазначені вище вимоги законодавства було дотримано. За таких обставин положення ч. 1 ст. 220 ЦК України до оспорюваного правочину не може бути застосовано. Крім того, відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зважаючи на вказані вимоги закону, а також ст.ст.\~1,\~10,\~11,\~60 ЦПК України\~особа, що звернулась до суду в межах заявлених вимог повинна довести порушення, невизнання чи оспорювання відповідачами саме своїх законних прав, свобод чи інтересів, зважаючи на те, що вона звернулась саме за захистом таких. Враховуючи вказане суд зауважує, що позивачу, при зверненні з такими вимогами, зважаючи на підстави позову у цій частині слід було б довести, як укладенням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року в частині відступлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх прав Іпотекодержателя/заставодержателя за Договором Іпотеки/застави, було порушено саме права позивача, його свободи чи інтереси та які саме. Однак позивачем цього не доведено. Доказів, що свідчили б про порушення його прав при укладенні Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року в частині відступлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх прав Іпотекодержателя/заставодержателя за Договором Іпотеки/застави не представлено та доводів про це не наведено. Клопотань про витребування таких доказів не заявлено та відповідно таких судом не здобуто. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Поряд із цим, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Outcome: partial