Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про виселення обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він являється власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності. Довідавшись, що відповідачі по справі продали власне житло в Миколаївській області, та ще не придбали нового будинку, погодився на їх тимчасове проживання в його будинку за умови сплати комунальних платежів поки відповідачі не знайдуть собі нове житло. На даний час у позивача виникла необхідність скористатися свої правом власності на будинок, а саме використовувати його для власного проживання. У вересні 2013 року він звернувся до відповідачів з проханням звільнити будинок, але останні відмовилися, оскільки вважають, що мають право на частину будинку, тому позивач вважаючи порушеними свої права та інтереси звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі послались на обставини, викладені у позовній заяві, пояснили, що позивач [PERSON], має право користуватися та розпоряджатись свої м майном так як він вважає за необхідне, вважають, що відмова відповідачів про виселення та зняття їх з реєстрації порушує його право передбачене Конституцією України, просять задовольнити позов та стягнути всі понесені позивачем судові витрати. Відповідачі та їх представник в судовому засідання позовні вимоги не визнали та суду пояснили, що вони всією сім'єю у будинок за адресою: [ADDRESS] з 2009 року, що підтверджується довідкою виданою Помічнянською сільською радою. Між ними з позивачем [PERSON], була укладена усна угода про те, що вони купують у нього вищезазначений будинок Представник третьої особи в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам. Про день розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів, їх представника, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності від 27.06.2014 року №23560498, посвідченого реєстраційною службою Добровеличківського районного управління юстиції Кіровоградської області, позивач є власником будинку, який розташований за адресою: будинок [ADDRESS] (а.с.13). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2014 року, власником будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON] (а.с.12). В судовому засіданні встановлено та доведено, що довідавшись, що відповідачі по справі продали власне житло в Миколаївській області, та ще не придбали нового будинку позивач погодився на їх тимчасове проживання в його будинку за умови сплати комунальних платежів поки відповідачі не знайдуть собі нове житло, але коли у вересні 2013 року він звернувся до відповідачів з проханням звільнити будинок, оскільки має намір проживати в ньому, відповідачі відмовилися, оскільки вважають, що мають право на частину будинку. Як вбачається з матеріалів справи з даного питання позивач звертався до Новоукраїнського РВ УМВС України в Кіровоградській області, отримав відповідь, що дійсно в спірному будинку проживають відповідачі, їх неповнолітні діти та звільнити будинок добровільно не бажають (а.с.9). Вищезазначений факт був підтверджений самими відповідачами в залі суду. Встановлені факти та відповідні їм правовідносини сторін регулюються наступними нормами права. Згідно ч.3 ст.168 ЖК України та п. 23 ВСУ № 15 від 25.05.1998 року, №13 від 25.12.1992 року, договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку повинен попередити наймача про розірвання договору за три місяці. Згідно нормам статті 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмови -підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як передбачено ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України.Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що своїми діями відповідачі завдають матеріальних збитків позивачу як власнику будинку, що підтверджується (а.с.10), рахунок №97381 виданий ПАТ "Кіровоградобленерго" від імені якого діє Новоукраїнський РЕМ на суму 446,32 грн., за відключення та підключення електроенергії, який було оплачено позивачем 23.07.2014 року, хоча на даний час він в будинку не проживав. Також відповідачі почали розпоряджатися належним позивачу майном, як своїм власним, зокрема не впустили до будинку органи РЕС для перевірки показників обліку електричної енергії. Згідно з ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 99 Житлового кодексу України - винаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення проводиться без надання іншого жилого приміщення. При розгляді позову про витребування власником свого майна суд врахував, що власник у будь-якому випадку має право повернення (віндикація) свого майна з чужого незаконного володіння, на що звернуто увагу суддів п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року зі змінами та доповненнями внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року. Фактичні обставини справи та системний аналіз норм права, що врегульовують спірні питання щодо захисту майнових прав позивача, суд дійшов висновку, що обставини викладені у позові, що стосується виселення відповідачів, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, є обґрунтованими, доведеними, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення даного позову в частині виселення. Позивачем також заявлено позовну вимогу, щодо визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, яку суд вважає необґрунтованою та недоведеною з наступних підстав. У відповідності до ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Помічнянської сільської ради Новоукраїнського району від 17.11.2014 року за №859 (а.с.70), відповідачі проживають на території Помічнянської сільської ради Новоукраїнського району за адресою с. Помічна вул. Гагаріна, 60, з липня 2009 року по грудень 2013 року без реєстраційного обліку , а з грудня 2013 року по цей час з реєстраційним обліком за вищезазначеною адресою. Оскільки позивачем та представником позивача під час судового розгляду справи не доведено факт того, що відповідачі відсутні за їх місцем проживання та реєстрації більше ніж шість місяців, а навпаки спростовуються як показами позивача так і показами самих відповідачів, тому суд вважає, що у задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що при зверненні із позовом до суду позивачем сплачено 487,40 грн., судового збору, 3 000 грн., за надання юридичної допомоги та 2 618,40 грн., оплата вартості послуг з перевезення, які позивач просить стягнути з відповідачів, суд вважає за необхідне стягнути з повнолітніх відповідачів на користь позивача, лише судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 243, 70 грн. В частині стягнення 3 000 грн., та 2 618,40 грн., суд вважає за необхідне відмовити в зв'язку з тим, що прибутковий касовий ордер на суму 3 000 грн., за надання юридичної допомоги не відповідає вимогам зазначеним у Постанови правління національного банку «Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15.12.2004 року №637, а договір «Про надання послуг з перевезення пасажирів» від 05.10.2014 року укладений між [PERSON], та [PERSON], також не відповідає змісту та формі укладання відповідних договорів, так як на початку тексту, цей договір укладається між [PERSON] та [PERSON], в кінці підписаний [PERSON], та виконавцем [PERSON], що суперечить нормам ЦК України.

Outcome: partial