Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] предявила у суд даний позов до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську (далі Фонд), який уточнила у березні 2016 року, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 25 квітня 2015 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], з яким проживала однією сімєю до дня його смерті внаслідок нещасного випадку на виробництві 21 травня 2015 року. Відповідач листом від 19 серпня 2015 року № 06-1439 відмовив у призначенні страхових виплат у звязку з втратою годувальника з тих підстав, що подружжя було зареєстровано за різними адресами. [PERSON] просила встановити факт постійного проживання однією сімєю з чоловіком [PERSON] до дня його смерті та визнати за нею право на отримання страхової виплати у звязку з втратою годувальника згідно з ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням, позивач [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що відмовляючи у позові, суд не зважив на те, що встановлення факту проживання однією сімєю з чоловіком [PERSON] до дня його смерті має для позивача юридичне значення, оскільки породжує право на отримання одноразової допомоги на підставі Закону України «Про загальнообовязкове та державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Поза увагою суду залишився лист відповідача № 06-1439 від 19 серпня 2015 року, яким фактично відмовлено у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що подружжя було зареєстровано за різними адресами. Крім того, при ухваленні рішення судом не врахована правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2981цс15, згідно з якою у разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобовязання вчинити певні дії, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення. У судовому засіданні [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську [PERSON] просила відхилити апеляційну скаргу, рішення залишити без змін. [PERSON], [PERSON], їх представник [PERSON], [PERSON] не зявились, про час і місце розгляду повідомлені, що підтверджується телефонограмами, зареєстрованими у Журналі телефонограм по цивільним справам № 3.08-15 за №№ 2752, 2753 від 07 червня 2016 року, № 2766 від 08 червня 2016 року (ас. 13-15, 16-17 т. 2); із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались. Згідно з частиною другою ст. 305 ЦПК України, неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту проживання позивача з чоловіком однією сімєю до дня його смерті не є необхідним, оскільки подружжя перебувало у шлюбі. Знаходження [PERSON] у м. Авдіївка повязано з роботою і не може бути підставою для припинення сімї. Крім того, відповідачем не порушено право позивача на отримання соціальних виплат, тобто відсутній спір про право. Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до наступного висновку. За змістом частин першої, сьомої ст. 36 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (у редакції, що діє з 01 січня 2015 року) (далі Закон № 1105-XIV) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Відповідно до вимог частини шостої ст. 42 Закону № 1105-XIV у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім'ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Судом установлено, що [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 25 квітня 2015 року. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини [PERSON]. [PERSON], який працював у м. Авдіївка, помер 21 травня 2015 року. Смерть настала внаслідок нещасного випадку, повязаного з виробництвом (ас. 12, 13, 17-22 т. 1). На момент смерті [PERSON] подружжя було зареєстровано за різними адресами. Так, позивач була зареєстрована разом з батьком та братом у м. Артемівську (на даний час м. Бахмут), [ADDRESS]; її чоловік разом з батьками та сестрою у селі Комар Великоновосілківського району Донецької області, по вулиці Фролова, будинок 69 (ас. 14, 15). Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Місце проживання та місце реєстрації не є тотожними. Суд першої інстанції з урахуванням зазначених норм матеріального права вірно зазначив, що факт реєстрації подружжя за різними адресами та не проживання разом у звязку з роботою чоловіка не дає підстав для висновку, що [PERSON] та [PERSON] до дня смерті останнього не складали сімю. Проте відмовляючи у задоволенні вимог про встановлення факту проживання подружжя однією сімєю, який має юридичне значення для [PERSON], та мотивуючи висновок тим, що відповідач не відмовляв позивачеві у призначенні страхових виплат, а пропозиція звернутися до суду із заявою про встановлення такого факту не мала зобовязального характеру, суд не врахував заперечення Фонду та додані до них заяву [PERSON], лист відділення від 19 серпня 2015 року № 06-1439 (ас. 35-37, 38, 39 т. 1), якими підтверджується та обставина, що [PERSON] надала відповідачеві пакет документів і просила вирішити питання щодо належних їй страхових виплат, проте позивачеві фактично було відмовлено через відсутність доказів щодо проживання з чоловіком однією сімєю. Відмова відділення виконавчої дирекції з цих підстав підтверджується також листом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області від 07 вересня 2015 року № 01-07/19-63 (ас. 24-25 т. 1). Крім того, поза увагою суду залишились вимоги пункту другого частини другої ст. 43 Закону № 1105-XIV, згідно з якими Фонд приймає рішення про виплати у разі втрати годувальника за умови подання, зокрема, таких документів: довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідки виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім'ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні, або копії відповідного рішення суду. Отже, одним із необхідних документів щодо прийняття рішення про виплати є відповідне рішення суду. Таким чином, не можна визнати законним і обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю з чоловіком [PERSON], який помер 21 травня 2015 року. Ураховуючи, що такий факт має юридичне значення для позивача і підтверджується письмовими доказами (актом ОСББ «Ювілейна,89» ас. 16 т. 1), показаннями допитаної в якості свідка [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], апеляційний суд задовольняє вимоги позивача і встановлює факт проживання [PERSON] однією сімєю з чоловіком [PERSON], який помер 21 травня 2015 року, до дня його смерті. Заперечуючи проти позову, відповідач та треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] на порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надали доказів на спростування факту, що [PERSON] з чоловіком спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Долучені третіми особами до матеріалів справи квитки на імя [PERSON] (ас. 61-62 т. 1), довідка про поховання останнього батьками (ас. 148 т.1) також не спростовують цей факт. З довідки № 13, виданої Комарською сільською радою 15 січня 2016 року (ас. 149 т. 1), вбачається, що [PERSON] мешкав за місцем реєстрації до 20 березня 2015 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачем. За клопотанням третіх осіб були допитані судом першої інстанції свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також підтвердили факт проживання [PERSON] з 20 березня 2015 року у м. Авдіївка у звязку з роботою і не спростували обставини, що [PERSON] та її чоловік до дня смерті останнього складали сімю. Щодо відмови суду у задоволенні вимог про визнання права [PERSON] на отримання страхових виплат у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві відповідно до вимог ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» з підстав відсутності спору про право, колегія суддів також не може визнати законним і обґрунтованим такий висновок. Так, під час розгляду апеляційної скарги установлено, що батьки та сестра загиблого, які залучені до участі у справі в якості третіх осіб, також претендують і звернулися до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Великоновосілківському районі Донецької області із заявами про призначення та виплату одноразової допомоги сім'ї [PERSON] відповідно до вимог ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Зазначене підтверджується поясненнями сторін, запереченнями відповідача на апеляційну скаргу і листом останнього від 13 червня 2016 року № 06-1027 (ас. 20-22, 29 т. 2). Отже, є спір про право. Однак [PERSON], [PERSON], [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON]) [PERSON] не залучені до участі у справі співвідповідачами. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи субєктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобовязання вчинити певні дії, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року (справа № 6-2981цс15). З урахуванням вимог закону і наведеної правової позиції визнання права повязується з конкретизацією такого способу захисту цивільного права. Проте позивачем не конкретизований як спосіб усунення перешкод у здійсненні невизнаного права, так і саме невизнане право з огляду на вимоги частини шостої ст. 42 Закону № 1105-XIV, якою передбачена у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплата як одноразової допомоги його сім'ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, так і одноразової допомоги кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Зазначене не було враховане судом першої інстанції при розгляді даної справи. Відтак колегія суддів відмовляє у задоволенні вимог про визнання права з наведених вище підстав. На підставі викладеного апеляційний суд у справі, яка переглядається, дійшов висновку про те, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування оскарженого рішення і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]: суд встановлює факт проживання позивача з чоловіком однією сімєю до дня його смерті 21 травня 2015 року та відмовляє у задоволенні вимог про визнання права.

Outcome: partial