Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернувся [PERSON] (надалі - [PERSON] ) з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі за текстом - АТ «Українська залізниця») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 274 198,72 грн. та компенсації втрати частини доходу у розмірі 15 877,78 грн. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, в період з 14.03.2011 р. по 02.04.2012 р. позивач працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-ліве» ДП «Придніпровська залізниця». Як вказував позивач, в день звільнення останнього з підприємства відповідача виплата заробітної плати у повному обсязі в порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України здійснена не була. Так, остаточний розрахунок в сумі 15 457,64 грн. був здійснений відповідачем 24.01.2018 р. на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2017 р. Враховуючи зміст ст. 117 КЗпП України, позивач вважає, що має право на виплату йому середнього заробітку з 02.04.2012 р. по 23.01.218 р. включно в сумі 274 198,72 грн. Крім того, позивач вказує, що має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою виплати розрахунку при звільненні, яка має бути виплачена відповідачем відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги та становить, за розрахунком позивача - 15 877,78 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Представник позивача підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки останнім порушено положення ст. 233 КЗпП України щодо дотримання строку позовної давності для звернення до суду. Також, вказував, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання та в його діях відсутні ознаки вини. Крім того, на думку відповідача, позивачем не вірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки, оскільки безпідставно застосовано календарні дні замість робочих. Враховуючи викладене, просив суд у позові відмовити. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 р. № 938 «Про деякі питання АТ «Українська залізниця» постановлено змінити тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменувати в акціонерне товариство «Українська залізниця». Згідно з Статутом акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2015 р. № 938), акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] в період з 14.03.2011 р. по 02.04.2012 року працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за професією слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розряду дільниці по супроводженню транспортерів та був звільнений на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з переведенням. При звільненні з позивачем було проведено розрахунок та виплачено компенсацію за час невикористаного домашнього відпочинку за 209 діб на загальну суму 20256,28 грн. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2017 р. у справі № 333/1295/17 стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 15 457,64 грн. без урахування податків і обов`язкових платежів. Наведене вище рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя залишено без змін у вказаній частині рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 28.11.2017 р. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати у сумі 15 457,64 грн. (без урахування податків і обов`язкових платежів) був здійснений АТ «Українська залізниця» - 24.01.2018 р. на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2017 р. у справі № 333/1295/17, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки по особовому рахунку від 24.01.2018 р. та не заперечувався сторонами в ході розгляду цієї справи. Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, за несвоєчасність здійснених виплат при звільненні, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2012 р. по 23.01.2018 р. в сумі 274 198,72 грн. (274 198,72 грн. = 130,82 грн. середньоденна заробітна плата х 2096 календарних днів). Представник відповідача погодився із визначеною позивачем у своєму розрахунку середнього заробітку із сумою середньоденної заробітної плати, яка становить 130,82 грн. При цьому, представник відповідача заперечив проти визначеної позивачем кількості календарних днів, оскільки такий розрахунок повинен бути здійснений, виходячи із кількості робочих днів (відпрацьованих) відповідно до 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (із змінами та доповненнями). Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (із змінами та доповненнями), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). З огляду на викладене, перевіривши розрахунок позивача з середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає його необґрунтованим в частині проведення такого розрахунку, виходячи не із кількості робочих днів, а із кількості календарних днів. У зв`язку з чим, враховуючи, що за період з дати звільнення до дати розрахунку з позивачем кількість робочих днів склала - 1456 (даний факт не заперечувався позивачем в ході розгляду цієї справи), суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2012 р. по 23.01.2018 р. складає суму в розмірі 190 473,92 грн. Решту заявленої позивачем до стягнення суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд відхиляє, як необґрунтовану та безпідставну. При розгляді справи по суті спору, судом враховано, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так, в спірних правовідносинах, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду визначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Як встановлено вище матеріалами справи, суд встановив обґрунтованість розрахунку позивача в сумі 190 473,92 грн., а саме з дати звільнення до дати розрахунку (за період з 02.04.2012 р. по 23.01.2018 р.), виходячи із кількості робочих днів (1 456 робочих днів), що відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Разом з тим, суд вважає за необхідне зменшити вказаний вище розмір відшкодування, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що при звільненні [PERSON] мала бути виплачена заробітна плата за час невикористаного відпочинку в сумі 35 713,92 грн., а фактично було виплачено 20 256,28 грн. Наведений вище факт встановлений рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2017 р. у справі № 333/1295/17, яке набуло законної сили, а тому не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до матеріалів цієї справи та встановлених судом фактичних обставин позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з відповідною вимогою про здійснення належних виплат. Таке право позивач реалізував лише у березні 2017 року, подавши позов про стягнення заборгованості із заробітної плати, та у лютому 2018 року, подавши цей позов у цій справі, що не свідчить про послідовність і добросовісність поведінки позивача щодо реалізації своїх трудових прав на одержання належних при звільненні сум. Судом враховано, що заборгованість із заробітної плати за 209 діб невикористаного часу відпочинку у сумі 15 457,64 грн., є значно меншою (у дванадцять разів) ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (190 473,92 грн.). У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За таких обставин, суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заборгованості із заробітної плати за 209 діб невикористаного часу відпочинку у сумі 15 457,64 грн. Отже суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (190 473,92 грн.) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 50 000 грн. Зазначена вище сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. На підставі вище викладеного, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольняється судом частково в сумі 50 000 грн. У задоволенні іншої частини цієї вимоги судом відмовляється. Щодо доводів відповідача про порушення позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, то суд виходить з наступного. Статтею ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2). За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Наведений вище правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом при розгляді цієї справи, остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати у сумі 15 457,64 грн. було здійснено 23 січня 2018 року, а з цим позовом до суду [PERSON] звернувся у лютому 2018 року, тобто без пропуску строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. За таких обставин, судом відхиляються, як необґрунтовані, доводи відповідача про про порушення позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України. Також, позивачем заявлена вимога про стягнення з АТ «Українська залізниця» компенсації втрати частини доходу у розмірі 15 877,78 грн. Статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За змістом частини п`ятої статті 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] було звільнено 02 квітня 2012 року, а остаточний розрахунок по заробітній платі з ним було проведено 24 січня 2018 року, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації (індексації) втрати частини заробітної плати в сумі 15 877,78 грн. на підставі статті 34 Закону України «Про оплату праці». У зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині задовольняються судом повністю. Судом відхиляються доводи відповідача про відсутність вини останнього при здійсненні несвоєчасних розрахунків з позивачем. Так, суд виходить з того, що відповідачем в ході розгляду цієї справи не доведено, що останнім вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання та його діях відсутні ознаки вини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 658,76 грн. покладається судом на відповідача.

Outcome: partial