Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернувся [PERSON] з вказаним позовом в якому з урахуванням поданих уточнень зазначив, що 24 травня 2002 року він був прийнятий на роботу в Хмельницьку філію ПАТ «Приватбанку» де працював на різних посадах до 22.12.2014 року та був звільнений за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Загальний трудовий стаж у відповідача становить 12 років 6 місяців. За час роботи у відповідача він мав інвалідність: за період з 24.05.2002 по 01.04.2003 рік - 2 групу інвалідності; за період з 01.04.2003 по 31.05.2014 рік - 3 групу інвалідності. За весь період роботи в ПАТ «Приватбанк» при звільненні йому було компенсовано 309 днів відпустки, тоді як належало компенсувати 330 днів відпустки. У березні 2015 року він звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку (21 день) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2014 по 25.05.2015 рік. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07.07.2015 року його позов був задоволений частково: стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 882,89 гривень, середній заробіток за час затримки із розрахунку при звільненні у сумі 38 573,34 гривень, моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 20.10.2015 року вказане рішення місцевого суду було частково змінено: стягнуто з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4749,11 гривень, середній заробіток за час затримки із розрахунку при звільненні - 28 162,20 гривень та моральну шкоду у сумі 1000 гривень. Вказане рішення апеляційного суду відповідачем було виконано лише 23 грудня 2015 року, коли на його рахунок були перераховані всі присуджені судом кошти. Таким чином, зважаючи на те, що за період з 25 травня 2015 року по 23.12.2015 рік відповідач допустив прострочення із розрахунку при його звільненні просив суд стягнути з останнього середній заробіток за цей період у сумі 40 862,80 гривень. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Також зазначив, що присуджені за рішенням кошти в тому числі і компенсація за невикористану відпустку йому була виплачена лише 23 грудня 2015 року. Оскільки за період з 25.05.20-15 року по 23.12.2015 рік відповідач не провів з ним повний розрахунок, останній, відповідно до положень ст.ст.116, 117 КЗпП України має сплатити йому середній заробіток. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Надала, пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях проти позову. При цьому вважала, що позивачем несвоєчасно був поданий виконавчий лист до примусового стягнення, у зв'язку з чим, період з 20.10.2015 року по 18.11.2015 рік не може розглядатися як період затримки розрахунку з вини Банку. Також зазначила, що під час розгляду цивільної справи про стягнення компенсації за невикористану відпустки Банком частково була сплачена така компенсація у сумі 2499,64 гривень (13 днів). Крім того, апеляційним судом був частково задоволений позов позивача, у зв'язку з чим розмір середнього заробітку, який повинен стягуватися має визначатися з урахуванням розміру спірної суми компенсації. Також просила суд врахувати, що банком виплачена сума за вказаним рішенням апеляційного суду Хмельницької області 07.12.2015 року у зв'язку з чим вимоги про стягнення середнього заробітку з 07.12.2015 року є безпідставними. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як встановлено, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.07.2015 року позов [PERSON] до ПАТ «ПриватБанк» (цивільна справа №686/5456/15-ц) був задоволений частково: стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 882,89 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 38 573,34 гривень, та моральну шкоду у сумі 1000 гривень. В решті у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вказане рішення суду першої інстанції було переглянуто в апеляційному порядку та рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 20.10.2015 року воно було змінено: абзац другий резолютивної частини рішення викладено в новій редакції: «Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 749,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 28 162,20 гривень, та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Під час розгляду вказаної справи судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що [PERSON] з 24.05.2002 року працював в ПАТ КБ «ПриватБанк» на різних посадах звідки звільнився 22.12.2014 року за згодою сторін. В період з 24.05.2002 року по 01.04.2003 року у позивача була наявна ІІ група інвалідності, а в період з 01.04.2003 року по 31.05.2014 рік - ІІІ група інвалідності. На момент звільнення відповідач використав 284 дні відпустки та йому виплачено компенсацію за невикористану відпустку 25 днів тобто всього 309 днів. Також судами будо встановлено, що з вини відповідача позивачу не компенсовано при звільненні 13 днів додаткової відпустки, право на які мав останній. Крім того, змінюючи частково рішення суду, судом апеляційної інстанції визначений середньоденний заробіток позивача у сумі 276,10 гривень. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оскільки вищевказані обставини (факт роботи та час звільнення позивача з підприємства, розмір його середньоденного заробітку, факт вини відповідача у не проведенні повного розрахунку з позивачем при його звільненні) були встановлені вищевказаними судовими рішеннями, вони вважаються встановленими та переоцінці не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі у справі 6-144ц13. Як встановлено з матеріалів справи позивач отримав повний розрахунок при звільненні лише 23 грудня 2015 року, що підтверджується випискою по його картковому рахунку. При цьому суд звертає свою увагу на те, що вказаний картковий рахунок позивача, на який були зараховані кошті присуджені за рішенням суду, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про те, що фактичний розрахунок з позивачем був проведений 07 грудня 2015 року, коли Банк перерахував на рахунок Жовтневого ДВС у м. Дніпропетровську, оскільки фактично кошти позивачу були перераховані лише 23.12.2015 року. До того ж з представленого позивачем платіжного доручення встановлено, що кошти фактично перераховувалися в межах одного Банку - ПАТ «Приватбанк», дати проведення такого перерахування коштів суду не представлено. Крім того, у позивача відкритий рахунок в цьому ж банку й об'єктивних причин невиконання Банком рішення суду, яке набуло законної сили 20.10.2015 року, шляхом перерахування на цей рахунок відповідачем не представлено. Таким чином суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки із проведенням остаточного розрахунку при звільненні за період з часу за який був стягнутий такий заробіток за попереднім рішенням суду (з 26.05.2015 року) по 22.12.2015 рік включно. При цьому суд не враховує 25 травня 2015 рік, оскільки вказаний день фактично був врахований судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні попередніх вимог позивача про стягнення середнього заробітку. Отже, середній заробіток за час затримки із проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача за період з 26.05.2015 року по 22.12.2015 рік становить: 276,10 гривень (середньоденний заробіток позивача) * 147 робочих днів = 40586,70 гривень. Посилання представника відповідача, як на відсутність вини Банку, несвоєчасністю пред'явлення позивачем виконавчого листа до виконання судом не приймаються до уваги, оскільки Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. До того ж суд звертає свою увагу на те, що відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином з часу набрання рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 20.10.2015 року законної сили у вищезазначеній справі, відповідач зобов'язаний був його виконати у добровільному порядку. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, відповідно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 483,90 гривень.

Outcome: partial