Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП « ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах з 22.10.2001 року по 08.05.2020 рік., де працював в якості гірника з ремонту гірничих виробіток 4 розряду з повним робочим днем в шахті. Наказом № 605 від 08.05.2020 року він був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Оскільки при звільненні відповідач не розрахувався з ним по заробітній платі, позивач просить стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 64348,02 грн., одноразову допомогу при звільненні у розмірі трьох середньомісячних заробітків у розмірі 39138,92 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 131675,60 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн, понесені судові витрати в сумі 10000 грн. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при звільненні позивача останньому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в загальній сумі 50948,89 грн. за період з грудня 2019 р. по травень 2020 р. Сума зазначена після обов`язкових утримань до сплати. В день звільнення 08.05.2020 р. позивач не працював, знаходився у відпустці ( з 14.04.2020 р., відпустка продовжена на підставі лікарняного листа), в цей же день 08.05.2020 року була видана трудова книжка, проте з вимогами про розрахунок до бухгалтерії не звертався. Позовну заяву з додатками отримано відповідачем 23.12.2020 року, тому вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен бути розрахований з 24.12.2020 року. Позивачу була нарахована вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 33567,24 у травні 2020 року, проте не виплачено. Позивач не надав доказів щодо протиправної поведінки відповідача, яка призвела до виникнення у позивача моральних страждань. Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими, оскільки не доведені певними доказами. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, просили справу слухати у їх відсутність. ( а. с. 60-61). Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без його участі. Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторін, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем по справі ДП «ВК «Краснолиманська» у трудових відносинах з 22.10.2001 року по 08.05.2020 рік., де працював в якості гірника з ремонту гірничих виробіток 4 розряду з повним робочим днем в шахті. ( а. с. 16) Наказом № 605 п від 08.05.2020 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком. ( а. с.16). У відповідача ДП «ВК « Краснолиманська» виникла заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з грудня 2019 року по травень 2020 рік в сумі 50948,89 грн., у тому числі з приводу вихідної допомоги в розмірі 33567,24 грн. ( а.с. 45). Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» за № 16 від 12.01.2021 року середньоденний заробіток [PERSON] становить 661,88 грн.( а.с. 46). Як вбачається з матералів справи, позивач в день звільнення 08.05.2020 року не працював, в період з 01.02.2020 р. по 01.03.2020 р. знаходився у відпустці, лікарняний лист з 30.01.2020 р. по 13.04.2020 р., продовження відпустки з 14.04.2020 р. по 08.05.2020 р. ( а.с. 48-49). \~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~Відповідно до положень\~ст. 115 КЗпП України,\~ст. 24 Закону України "Про оплату праці"\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.\~116\~КЗпП України\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг\~своїх вимог\~лише на\~момент припинення\~такого правопорушення,\~яким є\~день фактичного\~розрахунку,\~що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Отже, установивши при розгляді справи про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 27.01.2020 року в справі № 682/3060/169 дійшов висновку, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП ( якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки\~розрахунку при\~звільненні позивача\~починається з\~моменту коли\~відповідачеві стало\~відомо про\~вимогу позивача\~:\~отримання відповідачем\~копії позовної\~заяви або проведення судом судового засідання ( за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця ( власника або уповноважений ним орган). Позивач в день звільнення не працював, доказів на підтвердження факту звернення до відповідача з вимогою про розрахунок не надав, тому судом визначається середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня з моменту отримання відповідачем копії позовної заяви до дня ухвалення рішення суду, тобто з 25.12.2020 року по 14.01.2021 року включно. \~ \~ \~ Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в даному випадку становить: 661,98 грн. ( середньоденна заробітна плата) х 12 ( робочі дні) =7943,76 грн. \~Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного ( річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. \~ \~ Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Разом з тим, відповідачем надана довідка про заборгованість по заробітній платі в сумі 50948,89 грн. , в якій сума визначена після утримання обов`язкових податків і зборів, тому суд вважає за необхідним зазначити про цей факт в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податків та зборів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Всього\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути заборгованість\~по заробітній\~платі в\~сумі 50948,89 грн., у тому числі вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію в сумі 33567,24 грн. ( сума визначена в довідці вже з утриманням обов`язкових платежів) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7943,76 грн. з подальшим\~відрахуванням з\~цієї суми\~податків і\~обов`язкових платежів. Що стосується доводів представника відповідача про зменшення суми середнього заробітку з урахуванням принципу пропорційності, зазначених у доповненні до відзиву на позовну заяву, то суд зазначає наступне. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Право суду\~зменшити розмір\~середнього заробітку,\~що має\~сплатити роботодавець\~працівникові за\~час затримки\~виплати з\~вини роботодавця\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~визначені ст.\~116\~КЗпП України,\~залежить від\~таких чинників:\~наявність спору\~між працівником\~та роботодавцем\~з приводу\~розміру належних\~до виплати\~працівникові сум\~за трудовим\~договором на\~день звільнення;\~виникнення спору\~між роботодавцем\~та працівником\~після того,\~коли належні\~до виплати\~працівникові суми\~за трудовим\~договором у\~зв`язку з\~його звільненням\~повинні бути\~сплачені роботодавцем; періоду затримки\~(прострочення)\~виплати такої\~заборгованості,\~а також\~те,\~з чим\~була пов`язана\~тривалість такого\~періоду з\~моменту порушення\~права працівника\~і до\~моменту його\~звернення з\~вимогою про\~стягнення відповідних\~сум. прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23.12.2015 року у справі № 6-837цс15, від 27.04.2016 р. у справі № 6-113цс16, постанові ВСУ від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13ц. Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони ( ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволенні вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум. При цьому принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Оскільки в даному випадку сума заборгованості більше ніж середній заробіток, принцип співмірності не застосовується, та суд приходить\~до висновку\~про відсутність\~підстав для\~зменшення \~суми середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні. \~ \~ \~ Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно із\~статтею 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~статті 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги той факт, що внаслідок не проведення повного розрахунку при звільненні, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у втраті душевного спокою у зв`язку з неотриманням зароблених коштів та зі зміною звичного розпорядку життя, розмір якої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає у розмірі 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1496,93 грн. ( 588,92 + 908 ( за вимогу про стягнення моральної шкоди) = 1496,93 грн.) Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові- на позивача; у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує у тому числі, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). \~ \~ \~ \~ Відповідно\~до ч.\~10\~ст.\~141\~ЦПК України\~при частковому\~задоволенні позову,\~у випадку\~покладення судових\~витрат на\~обидві сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог,\~суд може\~зобов`язати сторону,\~на яку\~покладено більшу\~суму судових\~витрат,\~сплатити різницю\~іншій стороні.\~У такому\~випадку сторони\~звільняються від\~обов`язку сплачувати\~одна одній\~іншу частину\~судових витрат. За змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~\~ законом\~\~ порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні позиції викладені в постанові ВСУ від 02.07.2019 року в справі за № 810/795/18. Позивачем в позовні заяві заявлена вимога про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 10000 грн. за надання правової допомоги. В обґрунтування своїх позовних вимог в частині стягнення судових витрат позивачем надано: ордер на ведення справи ( а. с. 6), квитанція прибуткового касового ордера на підтвердження сплати 10000 грн.( а. с. 7), договір про надання правової допомоги ( а. с. 5), кошторис на виконання послуг за договором про надання правової допомоги ( а. с. 9) Представником відповідача заперечується стягнення судових витрат за надання правової допомоги. Визначаючи питання про стягнення судових витрат за надання правової допомоги, за встановлених обставин, суд виходить із того, що сплата гонорару підтверджена належними доказами- квитанцією, у кошторисі визначені види правової допомоги, витрачений час, позовні\~вимоги задоволені\~частково,\~ адвокат\~Смаль О.П.\~як представник\~позивача \~участь у\~судовому засіданні\~не приймав,\~а тому\~обґрунтованим і\~пропорційним до\~предмета спору,\~складності справи,\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу є\~сума 1252\~грн.\~(\~(5000\~(\~10000-5000\~)\~(\~зменшення з\~неприйняттям участі\~ судовому\~засіданні)\~ х\~25,04%=\~5000х25,04%=\~1252\~грн. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ На\~підставі викладеного,\~

Outcome: partial