Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Неофіт-Агро» (далі - ТзОВ «Неофіт-Агро») звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Рокині» Волинського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук (далі - ДП «ДГ «Рокині»), [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач з врахуванням уточнених та змінених вимог, посилається на те, що з вересня 2004 року по грудень 2010 року поставляв ДП «ДГ «Рокині» товарно-матеріальні цінності. В подальшому сторони врегулювали між собою відносини шляхом укладення договору поставки від 01.01.2008 року. Відповідач ДП «ДГ «Рокині» свої зобов?язання по договору вчасно не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість. В забезпечення виконання відповідачем ДП «ДГ «Рокині» зобов'язань за договором поставки, позивачем з [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручалася перед товариством солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання ДП «ДГ «Рокині» усіх його зобов'язань. Однак, відповідач ДП «ДГ «Рокині» належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання. У зв?язку з цим позивач 25.12.2010 року звернувся до відповідача ДП «ДГ «Рокині» з вимогою сплатити заборговану суму коштів протягом 10 днів, з дня отримання вимоги. Однак, відповідач зазначену вимогу не задоволив. На підставі наведенного та з врахуванням уточнених позовних вимог (а.с.80 том №4), просить суд, стягнути солідарно з відповідачів в його користь суму боргу в розмірі 1 152 927,99 грн., три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 125 558,60 грн., 201 762,40 грн. інфляційних втрат та судові та судові витрати у справі. Представник позивача Шестернін В.В. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та в заявах про зміну та уточнення позовних вимог. Просив суд позов задовольнити. Представники відповідача ДП «ДГ «Рокині» Рущак В.М., Голій О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених в письмових запереченнях та в заяві про застосування строків позовної давності. Просили суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася по невідомій суду причині, подала суду заяву про визнання позову та слухання справи у її відсутності (а.с.18 том №2). Суд вважає за можливим розглянути справу у відсутності учасників процесу, що не з?явилися по наявним у справі доказам. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. За змістом ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших актів, договору ,а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.526, 599, 655 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. В силу приписів ч.6 ст.265 ГК України та ч.2 ст.712 ЦК України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж. Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Судом встановлено, що з 30.09.2004 року між позивачем ТзОВ «Неофіт-Агро» та відповідачем ДП «ДГ «Рокині» виникли господарські зобов?язання з приводу поставки позивачем на користь відповідача товарно-матеріальних цінностей, надання інших послуг, що оформлялися відповідними видатковими накладними та актами прийому-передачі виконаних робіт. Вказана обставина визнана сторонами в судовому засіданні. 01.01.2008 року між ТзОВ «Неофіт-Агро» та ДП «ДГ «Рокині» укладено договір про спільну діяльність та поставку товарно-матеріальних цінностей, послуг (далі - договір поставки), що в подальшому 31.01.2008 року згідно додаткової угоди був викладений в новій редакції (а.с. 80-82 том №1, а.с.113-115 том №2). За змістом п.п. 1.1. договору поставки ТзОВ «Неофіт-Агро», як постачальник по договору, зобов?язується систематично поставляти ДП «ДГ «Рокині», як покупцю по договору, паливно-мастильні матеріали, насіння, добрива та інші товарно-матеріальні цінності сільськогосподарського призначення, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вказаний товар. Пунктами 3.1., 3.3., 3.4. договору поставки передбачено, що загальна вартість товару за цим договором становить суму всіх накладних (актів виконаних робіт) по вартості, що підтверджується ними. Товар вважається поставленим покупцю (одержаним ним) з моменту підписання сторонами товаросупровідних документів (видаткових накладних, товаро-транспортних накладних, транспортних декларацій тощо) або (та) інших документів, які підтверджують отримання покупцем товару (а.с.113 том №2). Згідно п.п.9.1. договору поставки сторони домовилися про те, що умови цього договору застосовуються до правовідносин між ними, що виникли з 01 вересня 2004 року (а.с.114 том №2). Положення п.п.9.1. договору поставки відповідають вимогам ч.3 ст. 631 ЦК України, ч.7 ст.180 ГК України, а тому, на думку суду, дія вищевказаного правочину поширюється на правовідносини між сторонами, що виникли з 01.09.2004 року. В обґрунтування підтвердження поставки товарно-матеріальних цінностей представник позивача Шестернін В.В. в судовому засіданні посилався на подані та визнані ним письмові докази, а саме: акт №2/1 звірки взаємних розрахунків за товари відгружені уточнений (повторний) (далі - акт №2/1), товаросупровідні документи з контрагентом ДП «ДГ «Рокині», податкові накладні по контрагенту ДП «ДГ «Рокині» з вересня 2004 року по грудень 2010 року, податкові декларації з податку на додану вартість за аналогічний період з контрагентом ДП «ДГ «Рокині» (а.с. 118-230 том №2, а.с.2-281 том №3, а.с. 78, 79 том №3) та просив суд не брати до уваги раніше подані стороною позивача письмові докази з цього приводу. Тому з врахуванням закріпленого в ст..11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд бере до уваги лише вищевказані письмові докази для підтвердження факту поставки позивачем на користь ДП «ДГ «Рокині» товарно-матеріальних цінностей. В судовому засіданні представник відповідача Голій В.В. визнав факт поставки позивачем на користь ДП «ДГ «Рокині» товарно-матеріальних цінностей в період з 30.09.2004 року по 24.12.2010 року включно на загальну суму 408 092,15 грн. з переліком та кількістю, що вказані у відповідних накладних на реалізацію товарно-матеріальних цінностей та актах здачі-прийому (а.с. 127, 130, 130-132, 134-148, 150-155, 157, 159-163, 168-174, 176, 179-187, 190-229 том №2). Таким чином, в силу ч.1 ст.61 ЦПК України факт поставки позивачем на користь відповідача ДП «ДГ «Рокині» товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 408 092,15 грн. за вищевказаними письмовими доказами в даному випадку доказуванню не підлягає. В решті доводів позивача про поставку товарно-матеріальних цінностей, представники ДП «ДГ «Рокині» заперечили, мотивуючи свою позицію тим, що товари фактично не поставлялися, а надані позивачем первинні бухгалтерські документи, які це підтверджують, не відповідають вимогам закону. На думку суду, такі доводи представників ДП «ДГ «Рокині» є частково підставними на суму основного боргу в розмірі 736 795,84 грн., виходячи з наступного. В силу ст.60 ЦПК України, предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. При цьому, правило належності доказів, закріплене ст.58 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, для вирішення питання про виникнення у покупця (в даному випадку - ДП «ДГ «Рокині») обов'язку з оплати вартості товару мають значення належні та допустимі докази - передбачені законом документи, якими стверджується сам факт здійснення господарської операції з передачі товару або товаророзпорядчого документу на товар. До таких доказів в силу чинного законодавства належать первинні документи. Відповідно до норм ч. ч. 1,2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей відноситься, зокрема, накладна, форма якої є типовою формою первинного обліку, затвердженою відповідними нормативно-правовими актами. Положенням про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995року (далі - Положення), господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення. (п. 2.2. Положення). Згідно з п.2.4 Положення, первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.. Із змісту наданих позивачем первинних бухгалтерських документів про поставку товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 736 795,84 грн., які заперечувалися відповідачем ДП «ДГ «Рокині» (а.с.126, 128, 129, 133, 149, 156, 158, 164, 165, 166, 167, 175, 177, 178, 188, 189, 230 том №2, а.с.79 том №4), вбачається, що вони не відповідають вищезазначеним вимогам закону, а тому не можуть бути належними доказами підтвердження поставки товарно-матеріальних цінностей. Зокрема, вказані видаткові накладні не містять усіх необхідних реквізитів, а саме, у них не вказана підстава для здійснення господарської операції, не зазначено посади і прізвища осіб ДП «ДГ «Рокині», відповідальних за отримання товарно-матеріальних цінностей, відсутні реквізити виданих довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей. Представник позивача в судовому засіданні вказав, що у ТзОВ «Неофіт-Агро» відсутні усі копії довіреностей, за якими уповноважені особи ДП «ДГ «Рокині» були уповноважені отримувати товарно-матеріальні цінності на підставі накладних, оспорених ДП «ДГ «Рокині», проте вказана обставина, на його думку, не є перешкодою для задоволення позову. Однак, такі доводи є безпідставними, так як згідно вимог Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №99 від 16.05.1996 року, саме довіреність є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи (в тому числі і працівника підприємства) одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Із матеріалів справи вбачається, що у позивача на підтвердження отримання матеріальних цінностей, оспорених відповідачем, наявна лише довіреність серії ЯИЗ №824064 від 15.09.2014 року на уповноважену особу ДП «ДГ «Рокині» [PERSON] отримати товар згідно накладної №2 від 30.09.2004 року на загальну суму 8040 грн. (а.с. 126 том №2, а.с. 79 том №4). Цей письмовий доказ, хоч і оспорений відповідачем, проте, на думку суду, належним чином підтверджує факт отримання ДП «ДГ «Рокині» товарно-матеріальних цінностей. Отже, надані позивачем первинні бухгалтерські документи, які не містять усіх необхідних реквізитів, та оспорюються іншою стороною, не можуть бути належним доказом поставки товару на користь ДП «ДГ «Рокині» у відповідному асортименті, кількості та на вказану у цих письмових доказах суму. Суд критично оцінює та не бере до уваги наданий позивачем акт №2/1 від 29.12.2010 року, так як цей акт не являється первинним бухгалтерським документом. Крім того, із змісту акту вбачається, що від імені ДП «ДГ «Рокині» він підписаний бухгалтером [PERSON], яка в даному випадку являється «пов'язаною особою» у відповідності до вимог пп. 14.1.159 Податкового кодексу України, так як одночасно підписувала первинні бухгалтерські документи про відвантаження товару від імені ТзОВ «Неофіт-Агро», в тому числі і ті, що не визнаються відповідачем. Факт підписання документів [PERSON] одночасно від імені ТзОВ «Неофіт-Агро» та ДП «ДГ «Рокині», на думку суду, ставить під сумнів фактичне проведення господарських операцій між цими особами, що не визнаються відповідачем. Таким чином, суд вважає доведеним факт поставки відповідачу ДП «ДГ «Рокині» товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 416 132, 15 грн. за відповідними видатковими накладними та актами здачі-прийому (а.с. 126, 127, 130, 130-132, 134-148, 150-155, 157, 159-163, 168-174, 176, 179-187, 190-229 том №2). Доводи представників ДП «ДГ «Рокині» про наявність зустрічної заборгованості позивача ТзОВ «Неофіт-Агро» не впливає на вірність висновків суду, так як п.п.9.3. договору поставки залік однорідних зустрічних вимог є правом, а не обов?язком позивача, і відповідач не позбавлений звернутися до позивача із окремим позовом з цього приводу. Крім того, судом встановлено, що відповідач ТзОВ «Неофіт-Агро» проводив часткову оплату за поставлений товар (а.с.42 том №4). За таких обставин суд вважає, що відповідач ДП «ДГ «Рокині» в порушення п.п. 4.2. договору поставки не сплатив борг за поставлений товар в сумі 416 132, 15 грн., хоча уповноваженою особою відповідача нарочно отримувалася відповідна претензія позивача про погашення боргу (а.с. 116 том №2). Отже, основна сума боргу відповідача ДП «ДГ«Рокині» перед позивачем ТзОВ «Неофіт-Агро» становить 416 132, 15 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 25.12.2010 року ТзОВ «Неофіт-Агро» звернувся до відповідача ДП «ДГ«Рокині» з вимогою про погашення боргу по укладеному договору поставки, яка була отримана уповноваженою особою відповідача 26.12.2010 року (а.с. 116 том №2). Проте, ДП «ДГ«Рокині» борг не погасило (а.с. 82 том №4). На думку суду, доводи позивача про покладення на відповідача обов?язку сплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України є підставними, оскільки, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, а тому на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Позивачем в даному випадку вірно визначено у розрахунку термін прострочення грошового зобов?язання (1 325 днів - з 06.01.2011 року по 22.08.2014 року) та загальний індекс інфляції із врахуванням розмірів індексу інфляції у 2011-2014 роки (117,50 %) за даними Державного комітету статистики України та відповідно до правової позиції Верховного Суду України з цього приводу, викладеної у листі №62-97р від 03.04.1997 року. Таким чином розмір трьох відсотків річних в даному випадку становить 45 318 грн. 50 коп. (416 132,15 грн. *3%/365*1 325), а індекс інфляції - 72 823 грн. 13 коп. (416 132,15 грн. * (117,5%-100%)), які ДП «ДГ«Рокині» зобов?язаний сплатити ТзОВ «Неофіт-Агро» у зв?язку із несвоєчасною сплатою платежів по договору поставки. Відповідно до ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. В забезпечення виконання відповідачем ДП «ДГ«Рокині» зобов'язань за договором поставки, позивачем 23.01.2012 року укладено договір поруки з [PERSON], відповідно до умов яких остання поручалася перед ТзОВ «Неофіт-Агро» солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання ДП «ДГ«Рокині» усіх його зобов'язань за договором поставки (а.с.8 том №1). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] погодила викладення договору поставки в новій редакції шляхом укладення додаткової угоди до договору поруки (а.с. 117 том №2). Відповідач [PERSON] визнала позов, подавши відповідну заяву (а.с.18 том №2), та не оспорювала припинення своєї поруки з підстав, визначених ст.559 ЦК України. Отже, відповідачі ДП «ДГ«Рокині», [PERSON] несуть солідарний обов'язок перед позивачем за невиконання умов договору поставки, а тому з них в користь позивача слід солідарно стягнути суму основного боргу в розмірі 416 132 грн. 15 коп., три відсотки річних в розмірі 45 318 грн. 50 коп., індекс інфляції в розмірі 72 823 грн. 13 коп., а всього на загальну суму 534 273,78 грн. При цьому суд у відповідності до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України приймає визнання позову відповідачем [PERSON] лише в частині вимог позивача, що не суперечать вимогам закону. Доводи представників відповідача ДП «ДГ«Рокині» про пропуск позивачем строків звернення до суду не заслуговують на увагу, так як згідно п.п.9.2. договору поставки сторони домовилися про збільшення строку позовної давності до 10 років (а.с.114 том №2), що відповідає вимогам ст.259 ЦК України. Враховуючи вищенаведені обставини, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково. У відповідності до ст..88 ЦПК України з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід також стягнути в рівних частинах судовий збір в розмірі 1241,98 грн..

Outcome: partial