Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

В липні 2020 року представник позивача [PERSON] , в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30.08.1994 року позивач перебуваючи в трудових відносинах з Криворізьким Державним Центральним гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником якого на даний час є Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», знаходячись на робочому місці та виконуючи покладені на нього трудові обов`язки, отримав тілесні ушкодження у виді «відкритий осколчатий перелом крила правої кубової кістки, удар і садно правого передпліччя, спонділолістез у хребця 2 ст., корінцевий синдром» . Вказав, що зазначене трудове каліцтво призвело до втрати позивачем працездатності. Так, за наслідками первинного огляду лікарсько-трудовою експертною комісією 23.01.1995 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 80% та визначено ІІ групу інвалідності, рекомендоване санаторно-курортне лікування. До таких же висновків щодо стану здоров`я прийшла комісія за результатами повторного огляду 04.03.1996 року. За результатами неодноразових повторних оглядів медико-соціальними експертними комісіями 22.04.1997 року, 12.02.1998 року, 09.02.1999 року, 14.03.2000 року, 03.04.2001 року, 20.02.2002 року позивачу визначалась втрата професійної працездатності 60 % та встановлювалась ІІ група інвалідності. 19.03.2003 року, 25.02.2004 року, 02.03.2005 року, 31.01.2007 року експертна комісія неодноразово приходила до висновків щодо втрати позивачем працездатності в ступені 50% та визначення йому ІІІ групи інвалідності. 25.03.2009 року, 10.02.2010 року, 09.02.2011 року, 27.02.2013 року, 12.02.2014 року, 17.02.2016 року позивачу за результатами неодноразових оглядів медико-соціальними експертними комісіями встановлено ступінь втрати професійної працездатності в ступені 40% та призначено ІІІ групу інвалідності. Визначена необхідність забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення. 20.02.2019 року за результатами чергового переогляду медико-соціальною експертною комісією позивачу визначено ступінь втрати працездатності 40%, встановлено ІІІ групу інвалідності, встановлена потреба у забезпеченні санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення. Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в суттєвому порушенні функцій організму, неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, наслідки трудового каліцтва призводять до необхідності проходити курси лікування, нераціонально витрачати час, залучати додаткові ресурси для організації свого життя. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту ушкодження здоров`я та втрати працездатності. Оскільки відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку по створенню безпечних і нешкідливих умов праці, що стало наслідком ушкодження здоров`я, позивач вважає, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок відповідача. Розмір грошового відшкодування завданої шкоди позивач оцінив у сумі 377 840 грн. 14 серпня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання відзиву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що позов ґрунтується на особистих припущеннях представника позивача, що не мають жодного відношення до моральних переживань [PERSON] . Зазначив, що в спричиненні шкоди позивачу відсутня винна поведінка відповідача, а вина в настанні нещасного випадку вбачається в діях позивача. Зазначив, що відповідач виконав покладені на нього законодавством обов`язки в сфері охорони праці, що вказує на відсутність правових підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача. Вказав, що заявлений розмір компенсації заподіяної моральної шкоди належним чином не обґрунтований та не доведений, не відповідає обставинам справи, нормам матеріального права. Відповідь на відзив позивачем та його представником не надавалась. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач станом на 30.08.1994 року перебував в трудових відносинах з Криворізьким Державним Центральним гірничо-збагачувальним комбінатом, правонаступником якого є відповідач, що підтверджується трудовою книжкою виданою на ім`я позивача. У вказаний день позивач перебував на робочому місці та близько 12 години 15 хвилин отримав тілесні ушкодження у виді «відкритий осколчатий перелом крила правої кубової кістки, удар і садно правого передпліччя, спонділолістез у хребця 2 ст., корінцевий синдром», що підтверджується Актом № 12 про нещасний випадок від 01.09.1994 року. 23.01.1995 року, позивач вперше пройшов огляд лікарсько-трудовою комісією (надалі - ЛТЕК), за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 80% та встановлено ДРУГУ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, визначена потребу в забезпеченні санаторно-курортного лікування, що підтверджується випискою із акту огляду у ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» №083424, виданою на ім`я Позивача. 04.03.1996 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 80% внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», серії 2-18 АК №056936. 22.04.1997 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено ДРУГУ групу інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», серії МСЕ-ДНА-01 №100811. 12.02.1998 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено ДРУГУ групу інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії МСЕ-ДНА-01 №064093. 09.02.1999 року, 14.03.2000 року, 03.04.2001 року, 20.02.2002 року, позивач неодноразово повторно проходив огляди експертних комісій, за результатами яких йому встановлювався ступінь втрати професійної працездатності 60% внаслідок трудового каліцтва та визначалась ДРУГА групу інвалідності. 19.03.2003 року, 25.02.2004 року, 02.03.2005 року, 31.01.2007 року позивач неодноразово повторно проходив огляди експертних комісій, за результатами яких позивачу неодноразово визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% внаслідок трудового каліцтва та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, встановлена потреба в забезпеченні санаторно-курортним лікуванням. 25.03.2009 року, 10.02.2010 року, 09.02.2011 року, 27.02.2013 року, 12.02.2014 року, 17.02.2016 року позивачу за результатами неодноразових оглядів медико-соціальними експертними комісіями встановлено ступінь втрати професійної працездатності в ступені 40% та призначено ІІІ групу інвалідності. Визначена необхідність забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення. 20.02.2019 року за результатами чергового переогляду медико-соціальною експертною комісією позивачу визначено ступінь втрати працездатності 40%, встановлено ІІІ групу інвалідності, встановлена потреба у забезпеченні санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії 12ААА №055348. Згідно наявної в матеріалах справи медичної документації позивача, останній систематично проходить курси лікування внаслідок отриманих під час нещасного випадку травм. Однак, лікування не надає належного терапевтичного ефекту, стан здоров`я суттєво не покращується. Частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком ЛТЕК 04.03.1996 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. У відповідності до положень п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 00 грн. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди визначений на законодавчому рівні (ст. 440-1 ЦК УРСР) складає 23 615 грн. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають у перенесенні фізичного болю, в суттєвому порушенні функцій організму, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні незручностей у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача з 30 річного віку у зв`язку із трудовим каліцтвом, яке призвело до первинної втрати позивачем працездатності в ступені 80%, а також безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 40 % за наслідками повторного переогляду МСЕК, погіршення функцій організму, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем працездатності внаслідок ушкодження здоров`я, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що втратив працездатність внаслідок трудового каліцтва. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, факт наявності вини позивача в настанні нещасного випадку, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 120 000 (сто двадцять тис.) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1200,00 грн.

Outcome: partial