Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS], а всього, з урахуванням належної їй 1/3 частини вказаної квартири, визнати за нею право власності на 2/3 частини двокімнатної квартири, загальною площею 51,86кв.м., житлова 30,69кв.м., за адресою: [ADDRESS], а також просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири, загальною площею 51,86кв.м., житлова 30,69кв.м., за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що 23 лютого 1994 року розпорядженням органу приватизації №31429 було задоволено її прохання щодо передачі квартири, за адресою [ADDRESS] в спільну сумісну власність трьом її мешканцям: їй - [PERSON] - уповноваженому власнику квартири, іі бабці - [PERSON] та її сину - [PERSON]. У подальшому, як вказує позивачка, вони отримали свідоцтво про право власності на житло за реєстр. №15-2130 від 23 лютого 1994року, в якому зафіксовано, що квартира дійсно належить їм на правах спільної сумісної власності, тобто частка кожного з співвласників не визначалась. Позивачка зазначає, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 04 квітня 1997року. Після її смерті вона - [PERSON] (онука померлої) фактично прийняла спадщину - частку померлої [PERSON] в приватизованій квартирі за адресою [ADDRESS], продовжуючи проживати в цій квартирі. Крім того, [PERSON] вказує на те, що донька померлої [PERSON] - [PERSON], спадкоємиця першої черги, не претендувала на спадщину, до нотаріальної контори не зверталась, погодилась з тим, що частка померлої [PERSON] перейде до неї - [PERSON] Позивачка також зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2013року були визначені частки в спільній сумісній власності на вищезазначену квартиру, після чого, вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири, після смерті бабусі - [PERSON], однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки свідоцтво про право власності на житло реєстр. №15-2130 від 23 лютого 1994року не було зареєстровано у КП «МБТІ та РОН». З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. 31.03.2014року до канцелярії Київського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], в якій [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частину двокімнатної квартири, загальною площею 51,86кв.м., житлова 30,69кв.м., за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування наданого зустрічного позову позивач за зустрічним позовом, як і позивачка за первісним позовом, посилається на те, що 23 лютого 1994 року розпорядженням органу приватизації №31429 йому - [PERSON], відповідачці - [PERSON] та [PERSON] було передано квартиру, за адресою: [ADDRESS] в спільну сумісну власність, та отримано свідоцтво про право власності на житло за реєстр. №15-2130 від 23 лютого 1994року, в якому зафіксовано, що квартира дійсно належить їм на правах спільної сумісної власності, тобто частка кожного з співвласників не визначалась. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2013року були визначені частки в спільній сумісній власності на вищезазначену квартиру, згідно з яким, частки кожного із співвласників квартири визнані рівними і складають по 1/3 частини. Однак, у зв'язку з тим, що частка позивача за зустрічним позовом не була зареєстрована у КП «МБТІ та РОН», [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири, за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні 14.04.2014року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом, та об'єднано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом. У судовому засіданні 14.04.2014року позивачка за первісним позовом - [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги визнали у повному обсязі. У судовому засіданні 14.04.2014року відповідачка - [PERSON] первісний позовом [PERSON] визнала у повному обсязі та не заперечувала проти його задоволення. У судовому засіданні 14.04.2014року позивач за зустрічним позовом - [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, первісний позов [PERSON] визнав у повному обсязі та не заперечував проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 23.02.1994року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації №31429 від 23.02.1994року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Зазначене свідоцтво зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №15-2130. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 04 квітня 1997року, серія [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів, актовий запис №2930 (а.с.12). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2013року, яке набрало законної сили 03.12.2013року, було визнано, що за свідоцтвом про право власності на житло, виданим 23 лютого 1994року за №15-2130 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 23 лютого 1994року №31429, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], частки кожного із співвласників є рівними - по 1/3 кожному, у тому числі, частка померлої [PERSON] становила на час смерті 1/3. На виконання вимог ухвали суду від 26.03.2014р. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надіслала на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті: [PERSON], яка померла [INFO] (а.с. 28-52). Зі спадкової справи вбачається, що 19.12.2013року [PERSON] (онука померлої [PERSON]) звернулася до Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 30). Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що 19.12.2013року [PERSON] (донька померлої [PERSON]), яка є спадкоємицею першої черги, звернулася до Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою, в якій зазначила, що на спадщину, що залишилися після смерті її матері - [PERSON], у чому б вона не заключалася, та з чого б вона не складалася, вона не претендує, спадщину за законом вона не приймає та приймати не буде (а.с. 31). Однак, [PERSON] зазначає, що Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки свідоцтво про право власності на житло реєстр. №15-2130 від 23 лютого 1994року не було зареєстровано у КП «МБТІ та РОН». Також, листом від 26.03.2014року за №168/02-14 Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] повідомила суд про те, що в коло спадкоємців після померлої [INFO] [PERSON], входить онука померлої - [PERSON], з урахуванням частки у спадщині, від якої відмовилася донька померлої - [PERSON], до складу спадкового майна входить 1/3 частка квартири [ADDRESS], але у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на ім'я померлої [PERSON] на нерухоме майно, що успадковується, свідоцтво на спадщину за законом не видавалось (а.с. 28). Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване є Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Зі змісту технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що квартира має загальну площу 51,86 кв.м, житлову - 30,69 кв.м. (а.с. 10-11). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р., що був чинним на момент прийняття [PERSON] спадщини після смерті її бабусі - [PERSON], вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963р. спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Судом встановлено, що на час відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована, та постійно проживала з бабусею - [PERSON] (а.с. 35). Крім того, зі змісту витребуваної судом копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], вбачається, що [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Однак, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON] в зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на ім'я померлої [PERSON] на нерухоме майно, що успадковується. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], яка є спадкоємицею першої черги за законом відмовилася від прийняття спадщини, про що написала відповідну заяву, у зв'язку з чим, єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є її онука - [PERSON], яка спадщину прийняла, оскільки мешкала разом із спадкодавцем та подала нотаріусу заяву про її прийняття, із заявою про відмову від спадщини не зверталася, однак свідоцтва про право на спадщину не отримала. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При викладених обставинах, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд приймає до уваги і те, що відсутність реєстрації права власності [PERSON] на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS], призвела до неможливості [PERSON] оформити свої спадкові права щодо частини цієї квартири, а іншим шляхом окрім як звернення до суду її право захистити неможливо. Крім того, судовим розглядом встановлено, що позивачці за первісним позовом - [PERSON] та позивачу за зустрічним позовом - [PERSON] дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності 1/3 (за кожним) частина квартири [ADDRESS], однак відсутня державна реєстрація права власності на неї у зв'язку із змінами у законодавстві. За таких обставин, заявлені [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги щодо визнання за ними права власності підлягають задоволенню, оскільки не суперечать вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, доведені при судовому розгляді. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], оскільки [PERSON] має повну цивільну дієздатність та самостійно звернувся до суду із відповідною зустрічною позовною заявою. Приймаючи до уваги, що позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом не заявлені вимоги про відшкодування витрат по сплаті судового збору, у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідачів, разом з тим суд зазначає, що позивачі не позбавлені права звернутися в подальшому з заявою для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: partial