Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно нотаріально-посвідченого договору дарування від 19 жовтня 2006 року, вона є власником житлового будинку [ADDRESS] у вищезазначеному житловому будинку є зареєстрованими [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які протягом останніх декількох років в ньому не проживають. Оскільки відповідачі протягом останніх декількох років в будинку [ADDRESS] не проживають, добровільно з реєстрації не знімаються, просить суд визнати їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, однак представник позивача подав заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були належно повідомлені. Представник третьої особи - Тячівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належно повідомлений. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно договору дарування, посвідченого Тячівською державною нотаріальною конторою 19 жовтня 2006 року, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.5). Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Згідно довідок Тячівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області № 4162, № 4163 та № 4160 від 08 грудня 2015 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими в [ADDRESS]. Із довідки Тячівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області № 4164 від 08 грудня 2015 року, [PERSON] значаться зареєстрованими в [ADDRESS] Із акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 29 грудня 2015 року вбачається, що з 2007 року по 2014 рік в житловому будинку [ADDRESS] ніхто не проживав, а з 2014 року в даному будинку проживає [PERSON]. Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК). Враховуючи те, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в спірному житловому будинку не проживають більше одного року, суд вважає, що відповідно до ст. 405 ЦК України вони втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] Не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], оскільки згідно довідки Тячівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області №4164 від 08 грудня 2015 року останній не зареєстрований в даному будинку, а відповідно не має жодних прав на його користування. Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, то це питання суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.72, 150 ЖК України, ст.ст.319, 321, 383, 405 ЦК України,

Outcome: partial