Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей. В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 21.07.2001 р. з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Протягом останнього часу сімейне життя між сторонами не склалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. В сімї часто виникали спори та різні погляди на одні і ті ж проблеми. Питання збереження шлюбу є недоцільним. Спору щодо місця проживання дітей не мають. Позивач разом з дітьми проживає окремо, відповідач є фізичною особою підприємцем, власником великого цеху по обробці граніту, має мінливий дохід, а тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 8000 грн. на кожну дитину, до досягнення їх повноліття. Сума аліментів на утримання дітей є обґрунтованою та обєктивною та відповідає дійсним потребам дітей. Позивач просить розірвати шлюб, залишити їй прізвище без змін, дочку залишити проживати з позивачем та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дітей до досягнення їх повноліття у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 грн., на кожну дитину, а також стягнути понесені судові витрати на її користь з відповідача. Ухвалою суду від 29.10.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 23.01.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 27.02.2019 р. позивач , а в подальшому представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в ній та просили їх задовольнити, додатково суду пояснили, що аліменти в розмірі 8000 грн. на кожну дитину щомісячно, це реальні потреби дітей для комфортного фізичного і духовного їх розвитку, відповідач має можливість сплачувати аліменти в такому розмірі, оскільки має власний бізнес та наявні у його власності основні засоби для виготовлення гранітних виробів. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково. З пояснень в судовому засіданні та відзиву на позовну заяву слідує, що відповідач визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та не заперечує, щодо їх задоволення в цій частині, спору щодо місця проживання дітей немає, однак щодо стягнення аліментів на утримання дітей по 8000 грн. на кожну заперечили та вказали, що відповідач має можливість сплачувати аліменти в розмірі по 2000 грн. на кожну дитину, оскільки він має мінливий дохід, який в середньому за місяць складає 10000 грн. його заробітки носять сезонний характер. Суд,\~вислухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. \~Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 21.07.2001 року, який зареєстрований Коростишівським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирської області, про що, був зроблений актовий запис за №105. Вказана обставина підтверджується\~\~свідоцтвом про укладення шлюбу серії I-ТП № 277530 (а.с.7). Від шлюбу\~сторони мають\~дітей \~[PERSON],\~[INFO] та\~ [PERSON],\~[INFO]що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ТП №116906, 002557 (а.с.7,8). Відповідно до ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Частиною 2 статті 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сімї є недоцільним, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.2, 3 ст.181 СК України). Згідно вимог ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Ч.2\~вищевказаної статті\~ передбачено,\~що розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини.\~Мінімальний гарантований\~розмір аліментівна одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ч.3 ст.181 СК України оскільки діти проживають з позивачем, остання має право на стягнення аліментів та просить їх стягувати в твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184). Оскільки добровільно сторони не вирішили питання сплати аліментів, тому позивач бажає отримувати аліменти за рішенням суду. При визначенні розміру аліментів суд враховує наступне. Позивач здійснює догляд за дітьми, відповідач є фізичною особою підприємцем, за віком працездатним, інвалідом не являється, на утриманні інших осіб, в тому числі дітей не має, наявність в нього нерухомого майна, а також законом на відповідача покладено обов'язок утримувати дітей до досягнення їх повноліття. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами дитини та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання неповнолітніх дітей. Ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік»\~установлено у 2019 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року\~- 2027 гривень, з 1 липня\~2118 гривні, з 1 грудня\~2218 гривень. При вирішенні питання щодо розміру аліментів, які мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача на утримання дітей, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині розміру аліментів в сумі по 8000,00 грн., які остання просить стягнути з відповідача на утримання кожної дитини щомісячно, оскільки позивач не надала суду доказів про розмір витрат, які вона несе на їх утримання , крім того, суду не надано доказів на підтвердження того, що відповідач може надавати грошову допомогу на утримання дітей в такому розмірі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість визначення аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 грн., на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Суд вважає, що саме цей розмір аліментів на утримання дітей відповідає вимогам виваженості та справедливості, та є таким, який має можливість сплачувати відповідач. Відповідно до ч. 3 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, якщо батьки проживають окремо, а тому позовні вимоги в частині місця проживання дочки [PERSON], [INFO] до задоволення не підлягають. Щодо питання стягнення судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до витрат повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При цьому склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповідності до\~статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій\~Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Так, в обґрунтування вказаних витрат , позивачем та її представником надано квитанції до прибуткового ордера № 33 від 23.10.2018 р. та № 29 від 27.03.2019 р. на загальну суму 2000 грн. та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу на суму 2200 грн. згідно договору б/н від 19.10.2018 р., однак даний договір суду не надано, окрім того повноваження адвоката, як представник позивача в судовому засіданні підтверджувались ордером серії ЖТ № 45416 від 27.02.2019 року на надання правової допомоги [PERSON] на підставі: договору про надання правової допомоги доручення/доручення органу(установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № б/н від 10.10.2018 року. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в частині стягнення судових витрат про надання правової допомоги в розмірі 2200 грн. слід відмовити. На підставі ч.2\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 704,80 грн. Відповідно до частини 1 пункту 3 статті 5 Закону України від 08.07.2011 року „Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, вони стягуються з відповідача в дохід держави. В звязку з вищенаведеним підлягають стягненню з відповідача на користь Державної судової адміністрації України 704 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого була звільнена позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.1 ст.191 СК України - аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову - з 25.10.2018 р. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог та\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Згідно ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,\~виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості та захисту прав малолітньої дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з вищевикладених мотивів.

Outcome: partial