Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Комунальним підприємством „Жовтоводський водоканал" Дніпропетровської обласної ради" 11 квітня 2013 року до Жовтоводського міського суду було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 7186 грн. 59 коп. по оплаті за послуги по водопостачанню та водовідведенню по квартирі [ADDRESS] за період з 01 лютого 1999 року по 01 березня 2013 року. Однак ухвалою судді від 04 квітня 2013 року у видачі судового наказу було відмовлено з посиланням на те, що у відповідності зі ст. 75 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, позовна давність, визначена ст. 71 ЦК України 1963 року застосовується незалежно від заяви сторони. Тож суддя зазначив у цій ухвалі, вирішення питання про застосування позовної давності можливе лише у разі розгляду справи у порядку позовного провадження (а.с.8). У зв'язку з чим в листопаді 2013 року позивач звернувся до Жовтоводського міського суду із зазначеним позовом та просив постановити судове рішення, яким стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] заборгованість за надані ним послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.02.1999 року по 01.03.2013 року у розмірі 7186,59 грн. При цьому позивач посилався на те, що їх підприємство надає послуги по центральному водопостачанню та водовідведенню за адресою [ADDRESS] де мешкає відповідач, який не своєчасно та не в повному обсязі оплачує надані йому комунальні послуги, що призвело до виникнення заборгованості та змусило підприємство звернутися до суду. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у своїй письмовій заяві просив позов задовольнити та розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином з урахуванням положень ч.5 ст.74 ЦПК України, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив. На підставі ч.2 ст.77 ЦПК України в разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони не з'явилися в судове засідання без поважних причин, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів та постановити рішення на підставі письмових доказів, які є у справі, проти чого не заперечував представник позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами, на думку суду, склалися правовідносини в області надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення з одного боку, та споживання цих послуг - з іншого. Ці правовідносини врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами по наданню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання цих послуг», а також нормами Житлового кодексу України. Так, згідно пояснень представника позивача, змісту позовної заяви, та долучених до неї письмових доказів, зазначена квартира дійсно перебуває у Комунальній власності. Правовідносини між відповідачем та ЖРЕД №1, яке обслуговує даний мікрорайон, базувалися на відкритому на ім`я [PERSON] особовому рахунку [NUMBER]. В даній квартирі зареєстрован [PERSON] (а.с.6). Окремий договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення сторонами не укладався, але такі послуги по зазначеній квартирі у вказані позивачем періоди фактично надавалися централізовано. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, статтею 68 ЖК України встановлено, що наймач повинен своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник приміщення - це фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням, зареєстроване в установленому законом порядку. У відповідності із ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати сплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно п.23 Правил надання населенню послуг з водо-теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1497 від 30.12.1997 року (які діяли раніше), розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати послуг є календарний місяць, плата за який вноситься не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим місяця. У відповідності ж з п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами закону, а одностороння відмова від їх виконання не допускається. Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач повинен своєчасно та у повному обсязі, за встановленими тарифами оплачувати послуги з водопостачання та водовідведення, які було надано по квартирі. Водночас, суд зважає на те, що на час виникнення (з 01 лютого 1999 року) спірних правовідносин діяв ЦК України 1963 року, і тому до правовідносин, що існували між сторонами до 01 січня 2004 року (до дня введення в дію нового ЦК України, прийнятого у 2003 році) слід керуватися нормами ЦК України 1963 року, а до правовідносин, що тривають з 01 січня 2004 року - діючим ЦК України. Тож, вирішуючи спір, суд виходить з того, що, як за ст. 71 ЦК України 1963 року, так і у відповідності зі ст. 256 ЦК України 2003 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому як за ст. 71 ЦК України 1963 року, так і за ст. 257 ЦК України 2003 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі (а у даному випадку про її застосування сторонами заяв не зроблено). Натомість, відповідно до ст. 75 ЦК України 1963 року позовна давність обов'язково застосовується судом, незалежно від заяви сторін, а згідно ст. 80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Передбачених же ст.ст. 78, 79 ЦК України 1963 року підстав для зупинення чи переривання перебігу строків позовної давності у даному випадку не вбачається, і про такі підстави, як і про поновлення строку давності позивачем не заявлено. Тому, враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості, яка утворилася за період з 01 лютого 1999 року по 01 січня 2004 року, слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню - у частині стягнення заборгованості, яка утворилася з 01 січня 2004 року по 01 березня 2013 року, а це становить 5917,23 грн., тобто ступінь задоволення заявлених позовних вимог становить 82,4%. У відповідності з ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. Враховуючи, що позивач поніс судові витрати на сплату судового збору в сумі 229 грн. 40 коп. (а.с. 1-2), з відповідача на користь позивача слід присудити 82,4% цієї суми, що становить 189 грн. 03 коп. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: partial