Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.01.2001 року вона є власником будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстрований брат позивачки - [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги, проте за вказаною адресою останній не проживає, спірним жилим приміщенням не користується, комунальні платежі не сплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в будинку немає, що підтверджується актом обстеження № 3187 від 05.10.2020 року. Розпорядженням виконавчого комітету Березанської міської ради № 13 від 19.02.2016 року вулицю Куйбишева перейменовано на вулицю Цегельна. Як стверджує позивачка, наявність того факту, що відповідач до цього часу зареєстрований, однак не користується та не утримує вищевказане житлове приміщення, обумовлює необхідність сплачувати за нього комунальні платежі, що, з урахуванням встановлених тарифів за комунальні послуги, є значним фінансовим тягарем для неї. Відтак, вважає свої права як власника порушеними, та, посилаючись на положення ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований в [ADDRESS] , із зняттям його з реєстраційного обліку. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позовній заяві, зазначила, що вона є власником будинку по [ADDRESS] та проживає в ньому разом з чоловіком та сином. Відповідач же у вказаному будинку не проживає більше 30 років, речей там не зберігає, до будинку не навідується. Проживає за адресою [ADDRESS] . На прохання знятись з реєстрації з будинку по [ADDRESS] відмовився. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, пояснив, що позов не визнає. Проживає разом з дружиною по [ADDRESS] в [ADDRESS] раніше був батько, який помер [INFO] тому. До зазначеного вище будинку по [ADDRESS] ніякого відношення не має, оскільки не проживає там, востаннє проживав в ньому 10 років тому. Особистих речей у будинку по [ADDRESS] , немає. Комунальні послуги не сплачує, але згоден надавати позивачці на це кошти. Заслухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин дійшов таких висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Тищенко Н.В. 05 січня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 70, спадкоємцем майна [PERSON] є її дочка [PERSON] , спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 8). Як вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 05.11.2020 року, отриманих в процесі підготовки справи до судового розгляду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України у відповідь на запит суду за вих. № 356/570/20/3351/2020 від 28.10.2020 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 20.10.1998 року (а.с. 23). Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Березанської міської ради № 13 від 19.02.2016 року «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань» [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] . Позивачка та відповідач є братом та сестрою. Факт реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується і записом у будинковій книзі (а.с. 9-11). Відповідач за вказаною адресою фактично не проживає більше 5 (п`яти) років, що підтверджується Актом № 3187 від 05.10.2020 року, складеного депутатом Березанської міської ради Глушаком А.Г., підпис якого посвідчений секретарем Березанської міської ради Сиваком О.В. (а.с. 12). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності, як слідує з ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК Української РСР). Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року №5-рп/99в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна"член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відтак, за змістом статтей 401-402, 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР право користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, є особистим сервітутом, об`єктом якого є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житлового будинку (квартири). Таке право випливає із спеціальних приписів закону та ґрунтується на належності користувача до членів сім`ї власника житла та проживанні разом з ним. При цьому, як визначено ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року по справі № 688/63/15-ц. Згідно з роз`ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено та сторонами не оспорюється те, що позивачка самостійно оплачує комунальні послуги, несе всі витрати з утримання будинку, відповідач не заперечує факт, що він близько 10 років не проживає у будинку по [ADDRESS] та не зберігає там своїх речей. Аналізуючи наявні у справі докази суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування спірним житлом, оскільки добровільно залишив жиле приміщення, забрав свої особисті речі та вчинив дії, що свідчать про втрату ним інтересу до збереження прав користування спірним житлом. З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] втратив інтерес до спірного житла. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наведених вище підстав в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Щодо вимоги про зняття [PERSON] з реєстрації, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, окрім іншого, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В свою чергу, пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів Українивід 2 березня 2016 р. № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, визнання в судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації за такою адресою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Отже, ухвалюючи рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Відтак, зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial