Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси та відповідно до останньої редакції позовних вимог просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку, на його користь, компенсацію вартості втраченого майна в розмірі 2839420,00 грн. В обґрунтування заявленої вимоги позивач вказував на те, що між ним та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено договір відповідального зберігання, відповідно до умов якого позивач передав, а вказаний відповідач прийняв, на відповідальне зберігання визначене майно. Позивач виконав свої зобовязання за вказаним договором у повному обсязі передав відповідачу майно, натомість відповідач втратив ввірене йому майно та всупереч приписам укладеного між сторонами договору відмовляється компенсувати позивачу вартість втраченого майна. При цьому відповідно до уточненого позову, позивач вважає що майно, яке було передано ним на зберігання ФОП [PERSON] втрачене у тому числі з вини ФОП [PERSON], яка заперечує факт придбання позивачем у неї такого майна та факт дійсності договору відповідального зберігання, з тих підстав, що майно, яке позивач нібито передав на відповідальне зберігання ФОП [PERSON] насправді ніколи йому не належало, та з такого, вважаючи що збитки йому завдані спільними діями відповідачів та частки їх вини у завданих позивачу збитках визначити неможливо, посилаючись на чинне законодавство, просив суд задовольнити позов та стягнути зазначені кошти у солідарному порядку. Відповідач ФОП [PERSON] у наданих суду запереченнях наводив доводи щодо фактичної відсутності обладнання, не передачу майна та відсутність відомостей про нього в книзі обліку доходів ФОП. Крім того ФОП [PERSON] вказав, що факт підписання договору зберігання та акту прийому-передачі до нього відбувся 12.09.2012 року, коли роботодавець відповідача, [PERSON], викликав його до себе та попросив підписати документи на отримання якогось товару, що у наступному фактично виявились вказаним договором зберігання та актом прийому-передачі до нього, та при цьому жодного фактичного виконання таких договорів не відбувалось, оскільки [PERSON] немає для цього жодних можливостей. Зокрема, відповідач вказав, що він не має складських приміщень для відповідного зберігання обладнання, жодного майна та плати за його зберігання він не отримував, а напроти у позивача немає жодних доказів, які б підтвердили доставку обладнання до місця зберігання та немає доказів, що б підтвердили дійсне існування спірного обладнання, чи здійснення ним будь-якої оплати за надані послуги зберігання. Представник відповідача ФОП [PERSON] на обґрунтування своєї позиції вказував на викладені його довірителем обставини, та на те, що [PERSON], діючи як ФОП не відобразив факт укладення договору зберігання, отримання на зберігання майна та отримання грошових коштів у відповідній бухгалтерській документації, а також наполягав на тому, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є родичами, а позивач був їх діловим партнером, та між ними періодично виникали різні зобовязання, на забезпечення яких укладались подібні договори зберігання чи купівлі-продажу, та з такого, вказуючи на невідповідність договору відповідального зберігання вимогам ст.. 203, 215 ЦК України, вважав його фіктивним та недійсним, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Представник відповідача ФОП [PERSON], заперечувала проти позову з тих підстав, що її довіритель не є стороною договору зберігання, та заперечувала факт постачання позивачу спірного обладнання, так само як і отримання коштів за нього, зазначила, що приходний касовий ордер, на який вказує позивач, вона видала позивачу на його вимогу, однак оскільки насправді жодних коштів передано не було, відповідна операція відображена у документації ФОП не була, також зазначала, що відповідний договір купівлі-продажу був підписані нею добровільно, на забезпечення інших зобовязань, що існували між позивачем та [PERSON], [PERSON] [PERSON] Разом з тим представники відповідачів зазначали, що при укладенні договору, на який позивач вказував, як на доказ наявності у його власноті спірного майна, мала відбуватись фотофіксація такого майна, однак позивач не надав таких доказів, що на думку відповідачів свідчить про відсутність майна в натурі та про фіктивність договору страхування. На спростування наданих стороною відповідачів пояснень, представник позивача у судових засіданнях вказував на те, що як договір купівлі-продажу так і договір відповідального зберігання мали на меті реальне настання наслідків та виконання, зокрема у договорі зберігання була вказана дійсна адреса приміщень для зберігання майна позивача, яку зазначив виконавець, тобто ФОП [PERSON], - м. Одеса, вул. Дальницька, 43, було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору зберігання. Разом з тим, представник позивача вказував, що через 3 дні після укладення зазначених договорів купівлі-продажу та відповідального зберігання позивачем було укладено договір страхування майна із ПАТ СК «Країна», при цьому, при укладенні зазначеного договору, співробітники страхової компанії здійснювали огляд спірного майна у вказаному приміщенні, однак всупереч думці відповідачів жодної фото фіксації не здійснювалось, що не суперечить чинному законодавству. Клопотань про допит співробітників ПАТ СК «Країна», які здійснювали огляд обладнання, у якості свідків до суду не надходило. Щодо відсутності у сторони позивача відомостей про визначеної договором ціни послуг зберігання, то представник позивача пояснив, що договором строк сплати винагороди прямо не визначено, зберігач жодних вимог позивачу про сплату відповідних коштів не предявляв, натомість між сторонами вказаного договору була досягнута усна домовленість про те, що позивач буде сплачувати послуги зберігання по мірі отримання обладнання з зберігання. В останнє судове засідання сторони не зявились, про час та місце вирішення справи повідомлені належним чином, представники сторін звернулись до суду з заявами про закінчення розгляду справи за їх відсутності, надані раніше пояснення та доводи підтримали. Представник ФОП [PERSON] у два останні судові засідання не з'вилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. У звязку з викладеним суд доходить висновку про можливість вирішення справи за відсутності сторін, на підставі наданих ними доказів та пояснень. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, відповідно до договору відповідального зберігання №2109/12-2 від 21 вересня 2012 року, що укладено між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] у письмовій формі та містить їх підписи, а зі сторони [PERSON] й відбиток печатки фізичної особи субєкта підприємницької діяльності (ідент. код №2287002196), [PERSON] передав, а СПД [PERSON] прийняв, на відповідальне зберігання належне позивачу майно. За умовами договору майно, що було передано на зберігання вказано у переліку, викладеному у додатку №1, що є невідємною частиною договору. Факт прийому-передачі майна зберігачу підтверджується актом приймання-передачі обладнання на відповідальне зберігання від 21.09.2012 року, а обсяг прийнятого зберігачем майна вбачається з додатку №1 до акту приймання передачі обладнання від 21.09.2012 року, - кондиціонери Forina LUX 9 у кількості 200 штук, кондиціонери Forina LUX 12 110 штук, кондиціонери Forina LUX 18 50 штук, Forina LUX inventor 9 30 штук, Forina LUX inventor 12 30 штук. За відомостями договору зберігання та акту приймання-передачі, вбачається, що для зберігання майна було виділено складське приміщення, площею 250 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 43. Такий договір зберігання є безстроковим, оскільки строк повернення майна власнику визначено його вимогою. У випадку знищення або пошкодження майна, яке перебуває не зберіганні, або його частини, виконавець зобовязаний повернути власнику рівну кількість аналогічного майна у належному стані, або його вартість згідно додатку №1 до договору зберігання (копія якого міститься серед матеріалів справи, а.с. 109). За зберігання майна власник сплачує зберігачу щомісячну винагороду в розмірі 5000,00 грн. Строки внесення плати за зберігання сторонами не визначені. Разом з тим доказів предявлення зберігачем власнику майна вимог про сплату наданих послуг зберігання до суду не надано, а згідно пояснень сторони позивача такі кошти мали сплачуватись по мірі отримання власником обладнання з зберігання, однак оскільки спірне майно не було повернуто позивачу, тобто передбачені домовленістю сторін умови не настали, він оплату не здійснював. Згідно наданих сторонами пояснень та матеріалів справи, на час вирішення спору зобовязання зберігача з повернення майна власнику не виконане, зберігач заперечує дійсність договору зберігання та зобовязань, що з нього випливають. Так, вбачається, що на вирішенні суду перебуває спір, який випливає з договірних відносин, та виконання зобовязань, які випливають з договору зберігання майна. Договором зберігання майна, відповідно до положень ст. 936 ЦК України передбачено, що одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому суд також приймає до уваги те, що за погодженням сторін (відповідно до умов договору зберігання), акт прийому передачі обладнання та додаток №1 є належним підтвердженням факту передачі обладнання на зберігання. Згідно пояснень, факт підписання сторонами текстів договору зберігання та акту прийому передачі дійсно мав місце, підписання відбувалось добровільно. При цьому невизначеною залишилась позиція відповідача ФОП [PERSON] який у одних поясненнях вказував, що підписав вказані документи за проханням свого роботодавця нібито на підтвердження отримання товару (не вдивляючись в їх зміст), а у наступних поясненнях вказав, що такі договори насправді є удаваними та укладались ним свідомо, з метою забезпечення виконання інших зобовязань, що існували між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Разом з тим суд зазначає, що жодних належних доказів з яких слідувало б, що між сторонами спору насправді існували інші відносини, або щодо того, що вказане у договорі зберігання та відповідному акті прийому-передачі майно, в супереч їх змісту, насправді передано не було, а такі документи було складено сторонами навмисно, з метою виникнення чи врегулювання інших зобовязань до суду не надано. При цьому пояснення та докази відповідачів, щодо того, що у власності позивача майна, на передачу якого він вказує, взагалі не було, а саме того, що ФОП [PERSON], не продавала йому такого майна, а укладений між ними договір купівлі-продажу є фіктивним та не мав під собою жодних реальних наслідків суд оцінює критично. На спростування таких доводів відповідачів свідчить виданий ФОП [PERSON] приходний ордер, дата та сума якого, кореспондують відомостям договору купівлі-продажу щодо придбання позивачем відповідного обладнання, та копія якого залучена до матеріалів справи. Факт видачі такого ордеру учасниками справи не заперечувався, однак відповідачі вказували на його фіктивний характер. Разом з тим такий ордер є фінансовим документом, що оформлено належним чином, а з такого підстав вважати його фіктивним не вбачається. Крім того договір купівлі-продажу обладнання та договір зберігання укладені в один день, що не спростовує наявності у власності позивача відповідного обладнання на момент укладення договору зберігання. Пояснення відповідачів щодо того, що вони не відобразили відповідних відомостей у бухгалтерській документації ФОП, що за їх переконанням вказує про невиконання таких договорів та відсутність їх реальних наслідків суд також оцінює критично, оскільки про вчинення відповідних операцій свідчать вказані вище докази акт прийому-передачі та приходний ордер, що були утворені внаслідок взаємодії сторін, натомість ведення документації ФОП є питанням особистим для кожної особи-підприємця, та з такого суд, надаючи оцінку таким доказам, зауважує про те, що факт складання та підписання акту прийому-передачі, у випадку договору зберігання, та факт видачі меморіального ордеру, у випадку договору купівлі-продажу, надає перевагу відомостям акту прийому-передачі та меморіального ордеру. Разом з тим суд зазначає, що [PERSON] та [PERSON] за наданими суду поясненнями (та змістом рішення Апеляційного суду Одеської області №523/9271/13-ц від 27.05.2014 року) є родичами, а тому сама [PERSON] на думку суду не є безсторонньою щодо вимог позивача до відповідача [PERSON], та з такого, зважаючи на відсутність у позивача до неї будь-яких вимог повязаних з купівлею-продажем обладнання, її пояснення щодо відсутності у позивача права власності на майно, яке було передано за договором зберігання, та від дак неможливості передати обладнання на зберігання ФОП [PERSON] заслуговують на критичну оцінку. При цьому щодо наданих відповідачами заперечень щодо фіктивності, удаваності та недійсності договору зберігання, суд вказує наступне. Рішенням Апеляційного суду Одеської області №523/9271/13-ц (провадження №22-ц/785/3429/14), від 27.05.2014 року, було встановлено, що укладені 21.09.2012 року між [PERSON] [PERSON]В, та [PERSON] договори стосовно поставки та зберігання кондиціонерів не є удаваними, розяснено, що такі договори за умови належного обґрунтування можуть бути визнані недійсними. Відповідно до положень ст. 15, 16, 215 ЦК України якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вбачається, що для вирішення питання про недійсність правочину судом, сторона правочину або інша заінтересована особа має заявити відповідні позовні вимоги. Фіктивність є різновидом недійсності правочину, ст. 224 ЦК України. Аналіз положень вказаної статті свідчить про те, що визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можливо на підставі рішення суду, однак жодних відомостей про те, що судом було ухвалено рішення про визнання договору поставки від 21.09.2012 року №2109/12-1 або визнання договору відповідального зберігання від 21.09.2012 року №2109/12-2 недійсними з підстав їх фіктивності до суду не надано. Разом з тим, з позовних вимог про визнання вказаних договорів недійсними (у томі числі фіктивними) ніким з учасників справи заявлено не було, а з такого суд зазначає, що відповідні пояснення та посилання відповідачів на недійсність (фіктивність) вказаних договорів виходять за межі заявлених у справі вимог (ст. 10, 11 ЦПК України) та не стосуються предмета доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які мають значення для справи і які потрібно встановити для вирішення існуючого у суді спору. ЦПК визначає, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179). Разом з тим жодних відомостей про нікчемність вказаних договорів (що не потребує визнання договору недійсним) до суду надано не було. Окремо суд зазначає щодо посилань сторони відповідачів на відсутність фотофіксації обладнання при укладенні 24.09.2012 року між ПАТ СК "Країна" та [PERSON] договору страхування спірного майна, як на підтвердження фіктивності договору страхування, та на те, що зазначене у договорах поставки та зберігання обладнання неіснувало в натурі, то вони заслуговують на критичну оцінку, оскільки фотофіксація об'єкта страхування не є обов'язковою умовою укладення договору страхування. Таким чином суд зазначає, що за наведеними вище обставинами договір відповідального зберігання, що укладено між [PERSON] та ФОП [PERSON] 21.09.2012 року вбачається укладеним та таким, що створює для його учасників відповідні права та обовязки. Як було вказано вище, за вказаним договором [PERSON] передав, а СПД [PERSON] прийняв, на відповідальне зберігання належне позивачу майно кондиціонери Forina LUX 9 у кількості 200 штук, кондиціонери Forina LUX 12 110 штук, кондиціонери Forina LUX 18 50 штук, Forina LUX inventor 9 30 штук, Forina LUX inventor 12 30 штук. Згідно умов такого договору відповідач взяв на себе обовязки зі зберігання переданого йому майна, вживати всі необхідні заходи для його збереження, повернути майно власнику на першу його вимогу та нести відповідальність за втрату або пошкодження вказаного майна (п.п. 1-1-2.1.3 договору). Виходячи з змісту укладеного між сторонами договору відповідального зберігання, строк виконання зобовязань відповідачем ФОП [PERSON] визначено предявленням відповідної вимоги, а з такого, відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України відповідач мав виконати вимогу позивача про повернення майна у семиденний строк з моменту предявлення позивачем зазначеної вимоги. Форма предявлення вимоги умовами договору не визначена, а з такого, зважаючи на те, що відповідно до письмових пояснень позивача, вимогу про повернення майна зі зберігання позивач заявив у 2013 році (що заслуговує на критичну оцінку оскільки відповідач таку обставину заперечував, та жодними іншими належними доказами вона підтверджена не була), та одночасно вказуючи на те, що справа перебуває у провадженні суду з червня 2014 року, що з наданих відповідачем ФОП [PERSON] пояснень, відповідного майна на час розгляду справи у нього немає, суд доходить висновку про те, що предявлення позову до суду та невиконання в продовж розгляду справи відповідачем обовязку з повернення поклажі позивачу добровільно, заперечення такого зберігача проти позову вказують на те, що час виконання зобовязань зберігачем настав, та зберігач ухиляється від його виконання, відповідного майна в натурі у його віденні немає. Відповідно до положень ст. 950-951 ЦК України, за втрату або пошкодження речі, прийнятої на зберігання відповідальність несе зберігач, у розмірі відповідних збитків, завданих поклажодавцеві. У разі втрати майна (речі) зберігач має відшкодувати поклажодавцеві вартість такого майна (речі). При цьому під вартістю майна слід розуміти ринкову вартість такого майна на час відшкодування збитків. Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості придбання побутових кондиціонерів марки Forina згідно переліку у кількості 420 шт., що виготовлено ФОП Субєктом оціночної діяльності [PERSON], станом на 19.09.2016 року ринкова вартість майна, що було передано на зберігання, та є втраченим складає 2839420,00 грн. З викладених фактичних обставин, та зважаючи на наведені правові положення суд доходить висновку про те, що заявлені до зберігача вимоги є належним чином обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим щодо вимог позову про стягнення компенсації збитків з ФОП [PERSON], та з ФОП [PERSON] у солідарному порядку, суд зазначає, що ФОП [PERSON] не є учасником договору відповідального зберігання від 21.09.2012 року, жодних доказів її вини у втраті майна, що було передано на зберігання, до суду не надано, а з такого передбачених спеціальними статтями 950-951 ЦК України підстав, та встановлених положеннями ст. 1166 ЦК України підстав стягнення з такої особи компенсації вартості втраченого майна немає. Таким чином вимоги позову, що заявлені до ФОП [PERSON] задоволенню не підлягають. З викладеного, зважаючи на те, що позивачем в цілому було сплачено судовий збір в розмірі 3654,00 за вимогами, які фактично предявлялись до двох відповідачів в рівних частинах, та виходячи з того, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог лише до одного з відповідачів, суд доходить висновку про те, що відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача ФОП [PERSON], на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених позивачем судових витрат в розмірі 1827,00 грн.

Outcome: partial