Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить суд розірвати договір оренди землі № 275, укладений 03 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], та стягнути з [PERSON] орендну плату в сумі 8827,59 грн. і судові витрати по сплаті судового збору. 08.06.2017 року представником позивача було подано уточнену позовну заяву. В обґрунтування заявлених та уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,18 га., яку передав у платне користування [PERSON] за договором оренди землі № 275 від 03 березня 2009 року, строком на 15 років. Проте, відповідачка порушуючи умови договору з 2009 року не виконує взяті на себе обовязки орендаря, а саме: не використовує взяту в оренду земельну ділянку за призначенням та з 2014 року не сплачує орендну плату. У березні 2017 року відповідачка звернулась до позивача з пропозицією укласти договір суборенди, посилаючись, що не зможе обробляти земельну ділянку самостійно. Позивач розцінює таку поведінку орендаря, як підставу до розірвання договору оренди. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, пояснюючи, що відповідачка, будучи орендарем за договором оренди, з часу укладання договору оренди не займалась обробкою землі. Позивач підписав договір оренди, вважаючи, що орендарем є [PERSON] - чоловік відповідачки, який має техніку та фактично господарює на орендованій ним землі. Він же щорічно і сплачував орендну плату до 2014 року. Коли у відповідачки із чоловіком постало питання щодо розлучення, останній перестав обробляти землю та виплачувати орендну плату. У 2014 році орендована земельна ділянка залишилась покинутою. На неодноразові звернення у телефонному режимі до відповідачки з питань сплати орендної плати та обробки землі, вона не відповідала, тому позивач у 2015, 2016 роках самостійно її обробляв. У 2017 році відповідачка намагалась повернути земельну ділянку, просила дати згоду на укладання суборенди з іншою особою, вказуючи, що вона не може обробляти землю самостійно, бо не має техніки та відповідного досвіду. Проте, позивач не вважає за потрібне укладати договір суборенди, та бажає самостійно обробляти належну йому земельну ділянку, як це робив у 2015-2016 роках. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання повторно не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 6,18 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мирнодолинської сільської ради Олександрівського району Донецької області, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 720356, виданого 27 червня 2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01081650315. Кадастровий номер земельної ділянки : 1420384400010000456 ( а.с 6). 03 березня 2009 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого, [PERSON] зобов'язався передати [PERSON] в платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 6,18 га, що розташована на території Мирнодолинської сільської ради, строком на 15 років (п. п. 1, 8 договору). Договір зареєстровано у Олександрівському районному відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 03.03.2009 року за № 04091650216 (а.с. 7-9). Факт передачі [PERSON] земельної ділянки орендарю підтверджено актом прийому-передачі (а.с.10). Відповідно до п.п. 15-16 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Стаття 21 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Пунктом 9 договору передбачено, що за користування земельною ділянкою протягом терміну, встановленого в договорі, орендар зобовязується виплачувати орендодавцеві орендну плату у розмірі, не менше 3% від грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до п. 5 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 69291,46 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції і вноситься до 15 грудня поточного року (п.п. 10-11 договору). Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними накладними (п. 12 договору). Проте, відповідачка, порушуючи умови договору, усунулась від виконання обовязків орендаря та, з часу укладання договору оренди, не виконувала робіт по обробці землі й не виплачувала орендної плати, в той час, як з 2009 по 2014 рік фактичним орендарем був її чоловік [PERSON] У 2014 році земельна ділянка залишилась не засіяною та не підготовленою до осінніх польових робіт, тому позивач змушений був разом із членами сімї виконувати належні роботи по обробці, посіву та збору врожаю у 2015 та 2016 роках. Опитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він, маючи сільськогосподарську техніку, уклав з власниками земельних ділянок договори оренди землі як орендар. Він особисто займається обробкою землі та виплачує орендну плату. Відповідачка, будучи дружиною свідка, у 2009 році мала підготовити договори для державної реєстрації за його дорученням. Скориставшись довірою, вона декілька договорів, в тому числі і спірний договір, уклала від свого імені. Коли, у 2014 році, вони вирішили розлучитися, тоді ж і виявилось, що відповідачка, діючи на свій розсуд, зареєструвала договори оренди землі на своє імя, що й використала як засіб тиску під час поділу майна. Будь - яких польових робіт [PERSON] не виконувала, бо не була обізнаною в цій області та не мала необхідних ресурсів: техніки, грошей, зерна, тощо. Орендну плату усім орендодавцям, в тому числі й позивачу, до 2014 року видавав свідок. У 2014 році він вимушений був залишити без обробітку земельну ділянку позивача, бо виявилось, що свідок не має права оренди. З цього часу він не обробляє земельну ділянку та не сплачує орендну плату. [PERSON], не маючи змоги виконувати обовязки орендаря, теж не обробляла земельну ділянку та не сплачувала орендної плати. Свідок [PERSON]- голова Мирнодолинської сільської ради в судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] ніколи не використовувала земельні ділянки на території сільради на правах орендаря. Орендарем є її чоловік [PERSON], який фактично виконує роботи по обробці землі, збору врожаю та виплаті орендної плати. У 2014 році виявилось, що деякі договори оренди землі оформлені на імя [PERSON] Люди скаржились, що не знали про це, розшукували відповідачку. Остання, в свою чергу, не показувалась до людей, уникала спілкування, не відповідала на телефонні дзвінки. Свідок особисто звертався до відповідачки з проханням підійти до людей та врегулювати питання оренди, бо земля виявилась кинутою. [PERSON] не відреагувала, тому люди самостійно стали обробляти свою землю. Навесні 2017 року на орендовані [PERSON] земельні ділянки заїхали сторонні люди із сільгосптехнікою. Виявилось, що за домовленістю з відповідачкою ці люди мали намір переорати посіви, щоб на свій розсуд використати землю. Орендодавці вчинили опір, викликали поліцію, місцеву владу та не пустили техніку на свою землю. [PERSON] звернулась до орендодавців для укладення договору суборенди, бо вона не може самостійно виконувати сільгоспроботи, але власники не погодились, так як вже самі обробляють свої ділянки. Враховуючи те, що відповідачка в 2014 році взагалі не обробляла земельну ділянку та не відповідала на дзвінки позивача, чим поставила його в дуже незручне становище, так як здавши земельну ділянку в оренду, позивач розраховував на отримання прибутку, який є одним із доходів його сім'ї. У зв'язку з цим позивач разом із родиною почали самостійно використовувати свою земельну ділянку, збирали врожай у 2015 та 2016 році. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За статтею 13 цього ж Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно\~ст. 96 ЗК України, встановлено обовязок землекористувачів, у тому числі, орендарів, своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею. Відповідно зі\~ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. За п. «д» ч. 1\~ст. 141 ЗК України, підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], а також відсутність заперечень відповідачки та будь-яких доказів сплати нею орендної плати за договором, суд вважає доведеними обставини невиплати орендної плати позивачу за 2014, 2015, 2016 роки. Проте, у 2014 році позивач не отримав орендної плати з вини відповідачки [PERSON], яка не використовувала земельну ділянку за призначенням та не сплатила оренду плату, тому, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги щодо стягнення орендної плати підлягають задоволенню. Згідно, наданого позивачем розрахунку, суд вбачає, що розмір орендної плати визначений відповідно до п.9 договору, а саме 3% від грошової оцінки земельної ділянки, але при застосуванні індексу інфляції не врахував лист Державного комітету України із земельних ресурсів від 14 січня 2015 року № 6-28-0.22-215/2-15 та застосував коефіцієнт індексації за 2014 рік 1,249, який підлягає застосуванню під час розрахунку орендної плати у 2015 році. У 2013 році коефіцієнт індексації склав 1,0. Отже, розмір орендної плати за 2014 рік, який підлягає стягненню з відповідачки становить 2078,74 грн. Що стосується стягнення орендної плати за 2015, 2016 рік, то суд приймає до уваги, що позивач з власної ініціативи використав на свій розсуд належну йому земельну ділянку та отримав прибуток. Згідно із ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що, у відповідності до\~ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно\~ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 9 договору оренди, укладеного сторонами, орендар зобовязується виплачувати орендодавцеві орендну плату за користування земельною ділянкою протягом терміну, встановленого в договорі оренди ( а.с.7). З приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України вбачається, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Отже, враховуючи, що у 2015, 2016 роках позивач фактично вилучив земельну ділянку із користування орендаря та самостійно її обробляв, в результаті чого отримав прибуток, позовні вимоги в частині стягнення орендної плати за 2015, 2016 роки не підлягають задоволенню. З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині розірвання договору оренди, відповідно до п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗУ України, - розірвання договору в разі систематичної невиплати орендної плати. З приводу позовних вимог щодо розірвання договору оренди внаслідок невиконання відповідачем обовязків орендаря в частині припинення користування земельною ділянкою, суд враховує наступне. Права та обовязки орендаря визначені у ст. 25 Закону України «Про оренду землі», зокрема, право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. До обовязків орендаря входить, зокрема, приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку. Відповідно до п. 31 договору орендар зобовязаний своєчасно сплачувати орендну плату, визначену у договорі, не допускати погіршення стану і родючості земельної ділянки. У відповідності до\~ст. 526 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином, належними сторонами, у передбачений законом чи договором спосіб та термін, за відповідною ціною і інше. За правилами\~статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Відповідно до частини першої статті 24 Закону Про оренду землі, орендодавець має право вимагати від орендаря безпосереднього використання земельної ділянки за цільовим призначенням, згідно з договором оренди та своєчасного внесення орендної плати. За змістом частини першої статті 32 Закону Про оренду землі, договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. Отже, відповідачка [PERSON], будучи орендарем земельної ділянки за договором, повністю усунулась від безпосереднього використання земельної ділянки за призначенням, її обробітку та виплати орендної плати, чим істотно порушила умови договору та поставила позивача вкрай не вигідне становище, завдавши шкоду як матеріальним інтересам позивача, так і стану сільськогосподарської землі, шляхом не використання її за цільовим призначенням в 2014 році. Крім того, у 2017 році взагалі запропонувала орендодавцям передати земельні ділянки третім особам, посилаючись, що вона неспроможна самостійно обробляти земельні ділянки. Проте, умовами спірного договору не передбачено право орендаря передавати землі в суборенду, а зміни до умов договору вносяться лише у письмовій формі за взаємною згодою сторін. Припинення орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки та передача третім особам функцій з її обробітку й оплати орендної плати орендодавцю, виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, та є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки за статтею 32 Закону України Про оренду землі (правові позиції Верховного Суду України в постанові від 19 березня 2014 року , справа №6-15цс14, в постанові від 23.12.2015 в справі № 6-2271цс15) . Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання спірного договору оренди землі внаслідок невиконання відповідачкою обовязків, передбачених договором, є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial