Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач 27.10.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» та просить: -\~визнати протиправним\~та скасувати наказ №16-п від 22 червня 2020 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідувача відділенням вітреоретинальної і лазерної хірургії [PERSON] », згідно якого було завідувача відділення вітреоретинальної і лазерної хірургії [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани; - стягнути з Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філотова Національної академії медичних наук України» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн.; - стягнути з Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філотова Національної академії медичних наук України» на користь [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що з оспорюваного наказу вбачається, що був виявлений факт порушення працівниками відділення вітроеретинальної і лазерної мікрохірургії щодо недотримання пацієнтами правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме мінімізувати пересування пацієнтів по відділенню та за їх межами. Наказ було прийнято на підставі наказу №30 від 13.05.2020 року щодо організації роботи в умовах виходу з карантину та на весь період епідеміологічної небезпеки. З даним наказом позивача не ознайомлювали. Позивач порушення трудової дисципліни не допускала, до оскаржуваного наказу відношення не має. Пояснює, що пересування дружини пацієнта по відділенню було вимушеним та ніяким чином не порушувало правила внутрішнього трудового розпорядку. Правила внутрішнього трудового розпорядку не покладають на працівників обов`язку мінімізувати пересування пацієнтів по відділенні. Моральну шкоду мотивує протиправними діями відповідача, що спричинило виникнення неприємних тяжких відчуттів, емоційний дискомфорт, стрес та глибоку образу. Ухвалою суду від 29.10.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 06.11.2020 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 08.12.2020 року. У судовому засіданні 08.12.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про допит свідків [PERSON] та [PERSON] , зобов`язано відповідача надати відзив або запропонувати позивачу мирову угоду, розгляд справи відкладено на 11.02.2021 року. До суду 22.12.2020 року надійшов відзив Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України», згідно якого заперечують проти задоволення позову. Відзив мотивований тим, що доставку біологічного матеріалу з місця збору до лабораторії повинні здійснювати медичні працівники, а [PERSON] повинна була забезпечити додержання персоналом відділення таких норм. Також відповідач вказує, що завідувач відділом ветреоретинальної і лазерної мікрохірургії [PERSON] на нараді 18.05.2020 року довів до відмова своїх працівників і безпосередньо позивачу наказ від 13.05.2020 року. Відповідачу незрозуміла вимушеність ситуації через яку пробірку з кров`ю передали для доставки дружині пацієнта, адже на роботі, крім медсестри, що надавала допомогу також знаходилось 19 медичних працівників. Погане самопочуття пацієнта не виправдовує порушення встановлених правил доставки крові до лабораторії. Крім того, аналогічні випадки щодо доставки пацієнтами відділення біологічних матеріалів з місця збору до лабораторії траплялися і раніше. Наявність моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між душевними стражданнями та діями відповідача не доказані. Також вказує, що позивач пропустила строк звернення до суду, адже тримісячний строк на оскарження наказу сплив 24.10.2020 року, а в ухвалі про відкриття провадження зазначено, що позивачка звернулася до суду 27.10.2020 року. До позову не додано детальний опис робіт, тому судові витрати не можуть бути стягнуті з відповідача. У судовому засіданні 11.02.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідка [PERSON] та заслухано пояснення свідка [PERSON] .. В результаті проведеного засідання оголошено перерву до 22.03.2021 року. До суду 01.03.2021 року надійшла відповідь на відзив, згідно якої відзначено, що з наказом від 13.05.2020 року були ознайомлені всі завідувачі відділень, крім [PERSON] та на нараді вона присутня не була. Позивач також відзначила, що збір крові проводився о 8 ранку, хоча робота відділення починається о 9 ранку, тому на робочому місці не було 19 медичних працівників, які б могли здійснити доставку крові з місця збору до лабораторії. Відсутність працівників лабораторії на місцях з метою отримання пробірки підтверджує [PERSON] та [PERSON] . До суду 11.03.2021 року надійшли заперечення відповідача, згідно яких відзначив, що з наказом про встановлення карантинних обмежень позивач була ознайомлена, а відсутність її підпису не свідчить про не ознайомлення з наказом, адже з наказом можна ознайомитися на слух зі слів керівника, що підтверджує свідок. У судовому засіданні 22.03.2021 року було допитано свідка [PERSON] , [PERSON] . Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про часткове обґрунтування позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] працює завідувачем відділенням вітреоретинальної і лазерної мікрохірургії Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» з 19.03.2012 року, про що свідчить витяг з наказу №24-л від 22.03.2012 року (а.с.21). Наказом Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» № 16-п від 22 червня 2020 року було оголошено догану завідуючій відділення вітреоретинальної і лазерної мікрохірургії [PERSON] . В наказі відзначено: - «був виявлений факт порушення працівниками відділення вітреоретинальної і лазерної мікрохірургії щодо за недотриманням пацієнтами правил внутрішнього розпорядку, а саме мінімізувати пересування пацієнтів по відділенням та за їх межами. Забезпечувати дотримання персоналом відділення Правил внутрішнього трудового розпорядку, техніки безпеки, санітарно-епідеміологічного режиму являється обов`язком завідувача відділення [PERSON] ». В наказі вказано про порушення [PERSON] п.2.13, 4.2. посадової інструкції (а.с.23). Згідно п.2.13. посадової інструкції завідуючої відділення вітреоретинальної і лазерної мікрохірургії Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» [PERSON] , завідуюча зобов`язана забезпечити дотримання персоналом відділення Правил внутрішнього трудового розпорядку, відпрацювання норми робочого часу, забезпечити безпеку роботи, дотримання техніки безпеки, протипожежної безпеки і санітарно-епідеміологічного режиму у відділенні. Згідно п.4.2. посадової інструкції завідуючої відділення вітреоретинальної і лазерної мікрохірургії Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» [PERSON] , завідуюча несе відповідальність за виконання всіма працівниками відділення Правил внутрішнього трудового розпорядку лікувально-охоронюваного режиму, правил медичної деонтології, протипожежного та санітарно-епідеміологічного захисту, дотримання трудової дисципліни та охорону праці (а.с.39-43). 23.07.2020 року [PERSON] ознайомилася з наказом (а.с.23 на звороті). З оспорюваного наказу вбачається, що [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності пересування пацієнта по відділенню на підставі Наказу №30 від 13.05.2020 року Щодо організації роботи клінічних підрозділів ДУ «ІОХ і ТТ ім. В.П. Філатова НАМН» в умовах виходу з карантину та на весь період епідеміологічної небезпеки по CoVid-19. Всі доводи відповідача про необхідність дотримання правил переміщення крові з пункту збору та лабораторії не приймаються судом до уваги, адже оспорюваний наказ винесено з підстав незабезпечення [PERSON] виконання усіма працівниками відділення Правил внутрішнього трудового розпорядку, що виразилося у пересуванні пацієнтів по відділенню та за їх межами. 02.06.2020 року дружина пацієнта [PERSON] переміщалася по відділені, що не заперечується сторонами. Відповідно до п.1.3. Наказу №30 від 13.05.2020 року Щодо організації роботи клінічних підрозділів ДУ «ІОХ і ТТ ім. В.П. Філатова НАМН» в умовах виходу з карантину та на весь період епідеміологічної небезпеки по CoVid-19, всім керівниками підрозділів необхідно мінімізувати кількість пацієнтів в діагностичних кабінетах і кімнатах очікування. Згідно п.6 Наказу №30 від 13.05.2020 року Щодо організації роботи клінічних підрозділів ДУ «ІОХ і ТТ ім. В.П. Філатова НАМН» в умовах виходу з карантину та на весь період епідеміологічної небезпеки по CoVid-19, застосовувати дисциплінарну відповідальність за порушення пунктів Наказу до керівників структурних підрозділів (а.с.24-27). На додатку до наказу №30 від 13.05.2020 року Щодо організації роботи клінічних підрозділів ДУ «ІОХ і ТТ ім. В.П. Філатова НАМН» в умовах виходу з карантину та на весь період епідеміологічної небезпеки по CoVid-19, де відзначені особи, що ознайомилися з наказом [PERSON] не вказана (а.с.30). Свідок [PERSON] пояснив, що завідувач [PERSON] зачитував наказ від 13.05.2020 року, деякі пункти наказу зачитувала, тобто робила акцент [PERSON] . Свідок не пам`ятає чи підписувався він після ознайомлення з наказом чи ні, але за загальним правилом після ознайомлення з наказом, отриманням його копії, лікарі підписуються. Суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] , адже деякі моменти ранкової наради свідок пам`ятаю, інші ні, крім того, свідок працює у Державній установі «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України», тобто у відповідача, у відділення, завідуючою якого є позивач, що може впливати на об`єктивність суджень. Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Під порушенням трудової дисципліни слід розуміти винне протиправне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків. Вина, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Протиправність поведінки\~працівника полягає\~у порушенні\~ним своїх\~трудових обов`язків,\~закріплених нормами\~трудового права,\~а саме\~КЗпП України,\~правилами внутрішнього\~трудового розпорядку,\~статутами,\~положеннями,\~посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця. Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами), при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо. Суд виходить із того, що накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани є різновидом відповідальності у сфері трудових правовідносин, адже тягне для працівника певні негативні наслідки, в тому числі позбавлення премії, звільнення та інше. Тому в таких правовідносинах застосовуються загальні положення для притягнення винуватої особи до відповідальності, які передбачають необхідність вини працівника у формі умислу або необережності за порушення чітких положень правил внутрішнього трудового розпорядку (трудової дисципліни) або виробничої дисципліни, а також формування у наказі об`єктивної сторони - суті правопорушення. В цьому випадку застосовується презумпція правомірної поведінки працівника, що полягає в обов`язку працедавця довести в судовому засіданні належними та достатніми доказами законність звинувачення працівника в порушенні тих чи інших правил та накладення на нього стягнення. Отже, тягар доведеності правомірності накладення стягнення на працівника та виконання при цьому працедавцем передбачених КЗпП України трудових обов`язків під час судового розгляду спору покладається саме на власника або на уповноважений ним орган. З показань свідка [PERSON] вбачається, що у зв`язку з невидачею пробірки збір крові відбувся вже на початку 10-ї години, хоча пацієнт звернувся о 8 год. Свідок вказала, що робочий день починається о 8:30 год. На момент збору крові в кабінеті була ще одна медична сестра. Оскільки пацієнту стало погано, медсестра надавала допомогу та попросила дружину пацієнта занести кров до лабораторії, з метою уникнення зсідання крові. Лабораторія кров не прийняла, тому в подальшому вони самі занесли кров до лабораторії. [PERSON] пояснила, що їй сказали чекати пробірку о 8:00 год. під лабораторією, але там нікого не було і свідок сказала [PERSON] про те, що там нікого немає, її чоловік це почув і почав нервувати. Свідок попросила сама занести кров, аби медична сестра помогла її чоловіку, в лабораторії кров не прийняла, ще й накричали. Крім того, застосування догани вимагає від роботодавця чіткого дотримання загального порядку застосування дисциплінарних стягнень, встановленого законодавством, та забезпечення себе достатніми доказами для переконання стороннього наглядача, в тому числі суду, у законності та неупередженості накладеного стягнення. Докази ознайомлення [PERSON] з наказом про порушення якого відзначено в оспорюваному наказі не доказано, що унеможливлює притягнення до відповідальності за невиконання не відомого працівнику наказу. Більше того, наказ 30 від 13.05.2020 року Щодо організації роботи клінічних підрозділів ДУ «ІОХ і ТТ ім. В.П. Філатова НАМН» в умовах виходу з карантину та на весь період епідеміологічної небезпеки по CoVid-19 передбачає мінімізацію кількості пацієнтів у відділеннях, про що також відзначено в наказі, яким оголошену позивачу догану. В свою чергу, мінімізація не означає взагалі заборону пацієнтам переміщатися по будівлі інституту, а позивача притягнуто до відповідальності за випадок переміщення між поверхами [PERSON] . Так, згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Строк притягнення до дисциплінарної відповідальності не пропущений. Стаття 149 КЗпП України передбачає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення у позивачки відбиралися, про що свідчать матеріали справи. Таким чином, незважаючи на формальну правильність притягнення до відповідальності, суд дійшов висновку, що наявність в діях [PERSON] складу дисциплінарного проступку, не доведена, тому позовні вимоги в частині скасування наказу про оголошення догани є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відтак, не заперечується сторонами, що з оспорюваним наказом [PERSON] ознайомилася 23.07.2020 року. Дійсно в ухвалі про відкриття провадження вказано, що [PERSON] звернулася до суду 27.10.2020 року, адже цього дня було доставлено до суду та зареєстровано канцелярією суду позов [PERSON] . Втім, позовна заява була направлена до суду засобами поштового зв`язку раніше, а саме 23.10.2020 року, що вбачається з накладеної на конверті в якому надійшла позовна заява. З огляду на вищевикладене строк звернення до суду з даним спором позивачем не пропущений. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд відзначає наступне. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленум Верховного Суду України у пункті 1 Постанови №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звертає увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Згідно пункту 3 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно пункту 4 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно абзацам 2 і 3 пункту 5 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Згідно пункту 9 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Жодних доказів наявності моральних страждань [PERSON] пов`язаних з притягненням її до дисциплінарної відповідальності не представлено. На переконання суду, факт скасування наказу є достатньою компенсацію порушених прав позивача. Таким чином, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України закріплено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами, разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 24 липня 2020 року [PERSON] уклала з Адвокатським об`єднанням «Центр правового обслуговування» договір про надання правової допомоги (а.с.7-9). Позов подано адвокатом Шинкаренко Ю.В. ордер серії ОД №360940 (а.с.79). З квитанції №МР_АВ300301RKS_16232235 від 23.10.2020 року вбачається, що [PERSON] сплатила АО «Центр правового обслуговування» 8400 грн. (а.с.6Б). У судові засідання 08.12.2020 року, 11.02.2021 року, 22.03.2021 року з`являвся представник позивача [PERSON] 8400 грн. за підготовку позовної заяви, враховуючи складність справи, відсутність детального розрахунку виконаних робіт, суд вважає не співмірною сумою. Виходячи з наявних матеріалів справи, зважаючи на явку представника у всі судові засідання, забезпечення явки свідків, підготовки заяв по суті, суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вимога немайнового характеру про скасування наказу про оголошення догани задоволена судом, тому судовий збір оплачений за таку вимогу у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача. Сплачений судовий збір за вимогу майнового характеру про стягнення моральної шкоди стягненню з відповідача не підлягає, адже така позовна вимога була відхилена судом. З огляду на вищевикладене, суд дійшов переконливого висновку про часткове обґрунтування позовних вимог.

Outcome: partial