Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

У липні 2015 року позивач [PERSON]звернувся з позовом до суду, яким просив встановити порядок користування квартирою № 71 у будинку № 5 по вул. Новокримській у м. Дніпропетровську наступним чином: у користуванні [PERSON] виділити житлову кімнату площею 9,3 кв.м., що відповідає його частці в праві власності на квартиру; у користуванні відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишити житлові кімнати площею 12,2 кв.м., 16.5 кв.м., що відповідає їх частці в праві власності на квартиру; в загальному користуванні залишити: кухню 7,6 кв.м., вбудовану шафу 2,6 кв.м., коридор 10.9 кв.м., ванну кімнату 2,5 кв.м., вбиральню 1,2 кв.м., лоджію 5,1 кв.м. та зобовязати КП «Жилсервіс-1» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати по справі. В обґрунтування позову вказав, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 2006 року, виданого КЖЕП «Південне», згідно з розпорядженням № 5-06 від 10 січня 2006 року йому на відповідачам на праві спільної часткової власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS], житловою площею 38,0 кв.м., загальною 67,9 кв.м. Право власності на вказану квартиру зареєстроване в КП «ДМБТІ» за ним та відповідачами по ? частині за кожним. Спірна квартина складається із трьох житлових кімнат розміром відповідно 9,3 кв.м., 12,2 кв.м., 16,5 кв.м., кухні 7,6 кв.м., вбудованої шафм 2,6 кв.м., коридору 10,9 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м., збиральної 1,2 кв.м., лоджії 5,1 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. На даний час у квартирі проживають його дружина [PERSON] їх дочка [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] Подружні відносини між ним та [PERSON] були припинені. На початку червня 2013 року між ним та відповідачами виник конфлікт, оскільки вони перешкоджали йому в користуванні вищевказаною квартирою, у звязку з чим він вимушений був звернутися до суду. Відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року він був вселений у вищевказану квартиру державним виконавцем 26 червня 2015 року. Оскільки ані він, ані відповідачі не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою, ? частина квартири, що належить йому будуть складати 38,0 кв.м. житлової площі х ? частини = 9,5 кв.м., що в натурі буде приблизно відповідати площі кімнати 9,3 кв.м., тому він просить встановити саме такий порядок користування даною квартирою. На разі він з відповідачами не дійшли згоди по сплаті платежів за надання комунальних послуг, але виконання обовязків по оплаті вказаних послуг ускладнюється наявністю лише одного особового рахунку, тому він вимушений звернутися з даним позовом до суду. 25 листопада 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, яким просив визначити порядок користування житловим приміщенням квартирою № 71 у будинку № 5 по вул. Новокримській у м. Дніпропетровську, виділивши йому в користування житлову кімнату № 5 площею 9,3 кв.м. Житлову кімнату № 6 площею 12,2 кв.м. та житлову кімнату площею 16,5 кв.м., лоджію площею 5,1 кв.м., виділити в користування іншим співвласникам. Приміщення № 1 коридор, площею 10,9 кв.м., № 2 вбудовану шафу, площею 1,1 кв.м., № 3 вбиральня, площею 1,2 кв.м., № 4 ванна кімната, площею 2,5 кв.м., № 7 кухня, площею 7,6 кв.м., № 8 вбудована шафа, площею 1,5 кв.м. залишити у спільному користуванні сторін. В обґрунтування зустрічного позову вказав, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого КЖЕП «Південне» на підставі розпорядження від 10 січня 2006 року за № 5-06 сторонам по справі у спільну часткову власність була передана квартира [ADDRESS]. Відповідно до довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 02 серпня 2013 року за № 8472 право власності на зазначену квартиру зареєстровано за кожним співвласником по ? частині. Відповідно до технічного паспорту квартира [ADDRESS] розташована на 15 поверсі 16-ти поверхового будинку і складається з: № 1 коридор, площею 10,9 кв.м., № 2 - вбудована шафа, площею 1,1 кв.м., № 3 вбиральня, площею 1,2 кв.м., № 4 ванна кімната, площею 2,5 кв.м., № 5 житлова кімната, площею 9,3 кв.м., № 6 житлова кімната, площею 12,2 кв.м., № 7 кухня, площею 7,6 кв.м., № 8 вбудована шафа, площею 1,5 кв.м., № 9 житлова кімната, площею 16,5 кв.м., лоджія, площею 5,1 кв.м. Протягом свого життя він постійно мешкає в житловій кімнаті № 5, площею 9,3 кв.м. і з таким порядком користування всі співвласники згодні. В зазначеній кімнаті ним було зроблено ремонт, встановлені пластикові вікна, придбані меблі. Він, доросла людина і йому не зручно мешкати в одній кімнаті з мамою або бабусею. Він працює і має можливість самостійно сплачувати комунальні послуги за свою частину. 15 лютого 2016 року до суду звернулася [PERSON] з зустрічним позовом, яким просила визначити порядок користування житловим приміщенням квартирою № 71 в будинку № 5 по вул. Новокримській у м. Дніпропетровську, виділивши їй у користуванні житлову кімнату № 5, площею 9,3 кв.м. Житлову кімнату № 6 площею 12,2 кв.м. та житлову кімнату площею 16,5 кв.м., лоджію площею 5,1 кв.м., виділити в користування іншим співвласникам. Приміщення № 1 коридор, площею 10,9 кв.м., № 2 вбудовану шафу, площею 1,1 кв.м., № 3 вбиральня, площею 1,2 кв.м., № 4 ванна кімната, площею 2,5 кв.м., № 7 кухня, площею 7,6 кв.м., № 8 вбудована шафа, площею 1,5 кв.м. залишити у спільному користуванні сторін. В обґрунтування свого зустрічного позову вказала, що протягом тривалого часу, з 1989 року до квітня 2013 року вона разом з [PERSON] мешкала однією сімєю в домоволодінні № 166 кв. 1 по вул. Перемоги в м. Дніпропетровську, у будинку, який належить їхньому синові [PERSON] 13 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] вигнали її із даного будинку і вона змушена була проживати з сімєю доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. З 13 квітня 2013 року у спірній квартирі вона займає житлову кімнату № 6, площею 12,2 кв.м. Вона людина похилого віку, страждає на ряд хронічних захворювань. З різким загостренням стану знаходилась на стаціонарному лікуванні в клінічній лікарні № 15 та проходила лікування в Дніпропетровському обласному клінічному центрі кардіології та кардіохірургії. Різкий стан здоровя погіршився після дебошу, який вчинив [PERSON] 03 червня 2013 року по місту їхнього проживання по відношенню до неї і онука [PERSON], якого він побив. 05 жовтня 2015 року [PERSON] вчинив за місцем їхнього проживання черговий дебош, після чого їй стало зле, та вона звернулася до кардіолога клінічної лікарні № 15. Пройшла комісію ВКК, де вказано, що їй заборонені психоемоційні напруження та робота у нічні зміни. З цих підстав вона вважає, що можливо визначити порядок користування квартирою. Виділивши їй у користуванні житлову кімнату № 5, площею 9,3 кв.м. У судовому засіданні позивач [PERSON] первісний позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Суду пояснив, що він довгий час пропрацював на заводі і йому як дитині війни була виділена на пільгових умовах спірна квартира. Спочатку він з дружиною займали кімнату площею 9,3 кв.м., а потім подружні стосунки між ним та [PERSON] припиненні. В червні 2013 року між ним та онуком, [PERSON] виник конфлікт, у звязку з тим, що [PERSON] та [PERSON] перешкоджають йому в користуванні квартирою. Він звертався до дільничного, але все одно відповідачі до квартири його не впускали та двері йому не відчиняли, тому він вимушений був звернутися до Красногвардійського районного суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року було задоволено позовні вимоги та усунуті йому перешкоди у користуванні квартири [ADDRESS] та він був вселений 26 червня 2015 року до квартири. Після того як його вселили у квартиру йому виділили у кімнаті площею, 16, 5 кв.м. куток, де він і проживав разом в одній кімнаті з донькою та зятем. Його онук займав кімнату 9,3 кв.м., а колишня дружина кімнату 12,2 кв.м. Усі кімнати у квартирі ізольовані. Потім між ним, зятем та онуком стали виникати сварки і він був вимушений перейти жити до свого сина, який проживає у будинку який належить його дружині. Він проживав у літній кухні, яка не опалюється там немає водопостачання. Оскільки він від зятя та онука неодноразово отримував удари, знаходиться з відповідачами у неприязнених стосунках, іншого постійного житла він немає, то просить задовольнити його позовні вимоги, виділивши у користуванні йому житлову кімнату 9,3 кв.м., а відповідачам житлові кімнати 16,5 кв.м. та 12,2 кв.м. Інші приміщення залишити у загальному користуванні. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, а у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Також суду пояснила, що оскільки ані позивач, ані відповідачі не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою, ? частина квартири, що належить йому будуть складати 38,0 кв.м. житлової площі х ? частини = 9,5 кв.м., що в натурі буде приблизно відповідати площі кімнати 9,3 кв.м., тому позивач і просить встановити саме такий порядок користування даною квартирою. На даний час у квартирі проживають його колишня дружина [PERSON] з якою подружні стосунки припинені, їх дочка [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] Зять позивача немає частки у праві часткової власності на дану квартиру. У онука [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку належить житловий будинок № 52 по вул. Чередниченко у м. Дніпрі. Відповідачі проживають однією сімєю, ведуть спільне господарство, позивача в сімю не приймають, і тому було б за доцільне, якщо кімнатою 16,5 кв.м. користувалися [PERSON] та її донька [PERSON], а онук [PERSON] користувався кімнатою 12,2 кв.м. Проживати позивачу зовсім немає де. А той порядок користування, який був виділений позивачу після вселення, порушує його права як власника 1/4 частини квартири, оскільки дорослому похилому чоловіку потрібно було проживати у одній кімнаті з його донькою [PERSON] та зятем [PERSON] У судовому засіданні відповідач [PERSON] ані первісні позовні вимоги ані зустрічні позовні вимоги не визнала та просила залишити квартиру у загальному користуванні. Вважає, що позивач повинен проживати разом з нею та її чоловіком у великій кімнаті площею 16,5 кв.м., оскільки її матір дуже хвора людини, яка знаходиться на обліку у лікаря кардіолога потребує окремого житлового приміщення. З онуком позивач знаходиться у неприязне них стосунках. Вона з сином, мамою та своїм чоловіком знаходиться у добрих стосунках. Вона з мамою різного віку і тому вони не можуть проживати у одній кімнаті. Її чоловік проживає у себе у квартирі по вулиці Фабрично-Заводська. У судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON] первісний позов не визнала. Просила у його задоволенні відмовити. Зустрічний позов [PERSON] теж не визнала та просила у його задоволенні відмовити, зустрічні позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, але від нього до канцелярії суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі. Вимоги викладені у його зустрічному позові підтримує у повному обсязі. Проти задоволення вимог викладені в позовній заяві [PERSON] та інших учасників процесу заперечує у повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи: Комунального підприємства «Жилсервіс-1» не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.01.2006 року № 5-06, виданого КЖЕП «Південне», квартира [ADDRESS], житловою площею 38,0 кв.м., загальною 67,9 кв.м. належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Згідно листа Дніпропетровського комунального підприємства «Міські комунальні платежі» Дніпропетровської міської ради № 8472 від 02.08.2013 року право власності за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] ? частина, [PERSON] ? частина, [PERSON] ? частина та [PERSON] ? частина (а.с.7). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 20-14 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру. [PERSON] рішення набрало законної сили. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки судовим рішенням було встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позбавляють позивача [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном, то дані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Згідно акта державного виконавця від 26 червня 2015 року, позивачу [PERSON] усунуто перешкоди та вселено до квартири [ADDRESS] (а.с.35). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. За ст. ст. 317, 319 ЦК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України,\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України,\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до\~ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З аналізу вказаних правовстановлюючих документів та положень ЦК України\~вбачається, що позивач і відповідачі є суб'єктами спільної часткової власності квартири [ADDRESS]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 14.10.1991 року №7 роз'яснив, що у разі виділу частки будинку неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартири, кімнати) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (коридор, кухня тощо) можуть бути залишені у загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування житловими приміщеннями може бути встановлений і між учасниками спільної сумісної власності. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку. У відповідності до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України викладеного в постанові від 17 лютого 2016 р. № 6-1500цс15 за ст. 358 ЦК України,\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної часткової власності і не припиняється право спільної часткової власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності. Таким чином, встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 369 ЦК України, є складовою здійснення ними права спільної сумісної власності, при цьому, співвласники майна позивач та відповідачі по справі у аспекті наведених вище норм мають рівні права щодо користування жилим приміщенням. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. За цим змістом цієї постанови Верховного Суду України в квартирі виділяється в користування саме житлова площа. Згідно технічного паспорту, квартира [ADDRESS] знаходиться на 15 поверсі 16-ти поверхового будинку та складається з: 3-х кімнат жилою площею 38, 0 кв.м. у тому числі: 1-а кімната 9,3 кв.м., 2-а кімната 12,2 кв.м., 3-я кімната 16,5 кв.м., кухні, площею 7,6 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору- 10,9 кв.м., вбудованої шафи 2,6 кв.м.. Квартира обладнана лоджією, площею 5,1 кв.м. загальна площа квартири 67,9 кв.м.(а.с.9). У даному випадку, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 38,0 квм., на позивача і на відповідачів припадає по 9,05 кв.м. Суд приймає до уваги, що позивач фактично позбавлений права користуватися власним майном. Також матеріали справи свідчать про те, що у сторін по справі відсутня взаємна згода на здійснення права спільної часткової власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном. Посилання відповідача [PERSON] про те, що між сторонами був визначений порядок користування квартирою, а саме те, що позивач повинен проживати разом з нею та її чоловіком у кімнаті житловою площею 16,5 кв.м., а її сину [PERSON] повинно бути виділено кімнату площею 9,3 кв.м., а матері [PERSON] кімнату площею 12,2 кв.м. судом не може бути прийнятий до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 50 ЖК України, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Оскільки позивач [PERSON] доводиться батьком відповідачці [PERSON], то неможливо визначити спільний порядок користування позивачем та відповідачем [PERSON] житловим приміщенням площею 16,5 кв.м. З урахуванням вищевикладеного, а також те, що [PERSON] з 2013 року постійно користується житловою кімнатою 12,2 кв.м., відповідач [PERSON] має на праві приватної власності інше житлове приміщення, а саме: будинок № 52 по вул. Чередниченка у м. Дніпропетровську, враховуючи, що площа кімнати, яку позивач просить виділити йому в користування і складає 9,3 кв.м., є меншою за площу, що припадає на його частку у праві власності на квартиру, і на думку позивача таке зменшення площі користування для нього є незначним та не порушить його права власності та користування, то виділення йому в користування кімнати площею 9,3 кв.м., а відповідачам\~кімнат площею 16,5 кв.м. та 12,2 кв.м. - не порушуватиме права позивача та відповідачів, адже квартира залишається у спільній частковій власності сторін. При цьому в загальному користуванні сторін слід залишити допоміжні приміщення а саме кухню 7,6 кв.м, вбудовану шафу 2,6 кв.м, коридор 10,9 кв.м, ванну кімнату 2,5 кв.м, вбиральню 1,2 кв.м, лоджію 5,1 кв.м., що не суперечить вимогам закону. Що стосується позовних вимог про зобовязання КП «Жилсервіс-1» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-таелектропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою, то в цій частини позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Одним зі способів захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного цивільного права за ст. 16 ЦК України\~є зміна правовідношення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Разом із тим, такого способу захисту цивільних прав як розподілення фінансово-особових рахунків для сплати комунальних платежів та експлуатаційних витрат на квартиру законодавством України не передбачено. Правовідносини з обслуговування будинку й прибудинкової території, постачання електричної та теплової енергії, водопостачання і водовідведення тощо регулюються відповідними нормативно-правовими актами і здійснюються на договірних підставах. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Правовідносини з приводу користування та утримання квартир, у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності регулюються, зокрема Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45), Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198. Статтею 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ст. 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо), та інших. За положеннями ст. 19 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обовязком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обовязком виконавця надання послуг своєчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Згідно з пунктом 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків користування приміщеннями житлових будинків здійснюється згідно зі свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди), а згідно з пунктом 7 - власник зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 10 мешканці квартири, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі, більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Спори між власниками у квартирах, в яких проживає два і більше власників, при розподілі витрат на оплату комунальних та інших послуг розвязуються судом. Отже, виходячи з вищезазначених норм, враховуючи те, що сторони як співвласники спірної квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності, без виділа часток в натурі, можуть в добровільному порядку домовитись про порядок участі кожного з них в утриманні квартири та сплати житлово-комунальних послуг, при цьому укладається один договір на надання житлово-комунальних послуг з одним із співвласників (користувачів) за угоди письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів) про що робиться відмітка в договорі. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та у разі коли між співвласниками квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата між ними розподіляється відповідно до п. 10 вищезазначених Правил. При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до конкретних виконавців (субєктів господарювання), які надають житлово-комунальні послуги з приводу укладення з ним окремого договору на надання житлово-комунальних послуг, якщо укладення такого договору є можливим відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють надання конкретних-житлових послуг. Так як оплата житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі договору про надання таких послуг, то відкриття окремих особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг здійснюється відповідною організацією після укладення з кожним із співвласників окремого договору. Таким чином, оскільки цивільним законодавством України не встановлено прямої норми, яка б регулювала правовідносини з приводу поділу особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири, то вирішити питання про поділ особових рахунків, як це передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги»\~та Правилами надання послуг з централізованого опалення, суд може лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка претендує на оформлення особового рахунку на своє ім'я, у житловій власності повинна бути як мінімум одна ізольована кімната, квадратна площа кімнати має відповідати частці власника, яка виявила бажання про поділ рахунку та визначення площі приміщень, що перебуватимуть у спільному користуванні. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.\~ Згідно зі ст. 3 ЦПК України,\~\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 , ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В порушення зазначених процесуальних норм позивач не надав суду допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження того, яким чином відповідачі порушують його права, чи дійсно відповідачі ухиляються від добровільного укладання окремого договору на оплату комунальних послуг, чи звертався він до житлової організації з питанням про поділ особового рахунку про сплату житлово-комунальних послуг, та чи укладення окремого договору на надання житлово-комунальних послуг є можливим відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють надання конкретних житлових послуг. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зобовязання КП «Жилсервіс-1» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-таелектропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому слід стягнути в рівних частках з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі у розмірі по 81 грн. 20 коп. з кожного. Стягнути в рівних частках з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі у розмірі по 81 грн. 20 коп. з кожного. Стягнути в рівних частках з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі у розмірі по 91 грн. 86 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial