Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

В поданій до суду заяві позивачка вказує на те, що з 02 жовтня 2006 року працювала у Рівненській лінійній СЕС і 28 грудня 2012 року була звільнена з роботи з посади помічника лікаря епідеміолога санітарно-контрольного пункту на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією Рівненської лінійної СЕС. Згідно наказу про звільнення, відповідач повинен був виплатити їй, крім іншого, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, який становить 854,00 грн., та одноразову допомогу на оздоровлення у розмірі 800,00 грн. Оскільки вказані виплати при звільненні проведені не були, просить стягнути вихідну допомогу та одноразову допомогу на оздоровлення, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9394 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала частково, просить суд задовольнити позов в частині стягнення одноразової допомоги на оздоровлення та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вихідна допомога в сумі 854 грн. в грудні 2013 року була їй виплачена. Представник відповідача - голова ліквідаційної комісії Державного закладу Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці, будучи повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, письмових заперечень проти позову, заяв про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи з причин, що унеможливлюють прибуття за викликом суду не надсилав. Представник Міністерства охорони здоров'я України Державної санітарно-епідеміологічної служби України в судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмове заперечення проти позову, в якому просить розглянути справу у його відсутності. В своєму письмовому запереченні, звертаючи увагу суду на тому, що Міністерством охорони здоров'я України не порушено жодних прав та інтересів позивача, просить відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог, що стосуються Міністерства охорони здоров'я України. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що позивач з 02 жовтня 2006 року працювала у Рівненській лінійній СЕС на Львівській залізниці на посаді лаборанта санітарно-гігієнічної лабораторії згідно наказу №72 від 02.10.2006р. про, що свідчить запис у трудовій книжці. Наказом ЦСАН №51 від 16.10.2007р. Рівненська СЕС на Львівській залізниці перейменована в Державний заклад Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці. 28 грудня 2012 року, позивачка звільнена у зв'язку з ліквідацією вказаного закладу, згідно наказу МОЗ України №176-0 від 29 вересня 2012 року та наказу по ДЗ "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці" № 121 від 28 грудня 2012 року, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпПУ. Згідно наказу від 28 грудня 2012 року № 121, при звільненні позивачки з роботи їй мала бути виплачена вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку та одноразова допомога на оздоровлення у розмірі до посадового окладу. З довідки про невиплачені кошти № 46/01-10-Л від 28.02.2013 року слідує, що при звільненні позивача з роботи їй не була виплачена вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку, яка становить 854,00 грн., та одноразова допомога на оздоровлення у розмірі 800 грн. Судом встановлено, що на день ухвалення рішення позивачці залишається невиплачена допомога одноразова допомога на оздоровлення у розмірі 800 грн. Дана сума підлягає стягненню з державного закладу Рівненська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Львівській залізниці Як ствердила у судовому засіданні позивачка, 854,00 грн. вихідної допомога у розмірі середньомісячного заробітку було їй сплачено в грудні 2013 року, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому. За своєю правовою природою виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку є санкцією за винні дії власника або уповноваженого ним органу в сфері оплати праці. Позивач звільнений з роботи у зв'язку з ліквідацією підприємства. При звільненні [PERSON] було повністю виплачено заборгованість по заробітній платі. Згідно довідки відповідача №46/01-10Л від 28.02.2013 року вбачається, що кошти позивачці не виплачені у звязку з ліквідацією установи, відсутністю кошторису і фінансового забезпечення для функціонування ДЗ РЛСЕС та ліквідаційної комісії, що не спростовано позивачем в судовому засіданні. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч даній нормі, позивачкою не було надано доказів та не доведено в судовому засіданні, що невиплата належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу сталася з вини відповідача. При цьому, позивачка не вказала в чому саме полягає вина відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку. За таких обставин, санкція у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника до відповідача застосовуватися не може, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку недоведеними. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудові відносини позивача із співвідповідачем - Міністерства охорони здоров'я України Державної санітарно-епідеміологічної служби України не виникали, не існували, а відповідно і не припинялися. Позивачем згідно вимог статей 10, 11, 60 та 57-66 ЦПК України не доведено порушення її трудових прав у сфері даних спірних трудових відносин саме Міністерством охорони здоров'я України. Обов'язок по виплаті заробітної плати, по проведенню розрахунку із працівником при звільненні у визначені строки та відповідальність за затримку такого розрахунку, трудовим законодавством покладено саме на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, із яким працівником укладено трудовий договір, тому Міністерство охорони здоров'я України не може бути відповідачем у даній справі. За таких обставин заявлені [PERSON] позовні вимоги до Міністерства охорони здоров'я України не ґрунтуються на вимогах закону, тому не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, з відповідача слід стягнути в прибуток держави 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial