Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-30 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся з вказаним позовом до суду, у якому просив суд: -зобов`язати відповідача не чинити перешкод у спілкуванні та участі у вихованні їхньої спільної дитини - [PERSON] , [INFO] ; -встановити порядок побачення, спільного відпочинку та участі позивача у вихованні його дитини, а саме: зобов`язати відповідача передавати позивачу їхню спільну дитину [PERSON] , [INFO] , у такі дні: з 09.00 год. до 20.00 год. щосуботи; з 09.00 год до 20.00 год. почергово (одне свято з батьком, а наступне з матір`ю) у день Нового Року, Різдва, Пасхи, Трійці, 8 березня, 1 травня, 9 травня, 28 червня, 24 серпня, 14 жовтня, 25 грудня, починаючи з проведення найближчого свята разом з батьком; з 15.00 год. до 20.00 год. у день народження дитини; 50 днів під час шкільних літніх канікул дитини у строки, погоджені із матір`ю, а у разі недосягнення домовленості - з 10.00 год. 05 липня до 20.00 год. 25 серпня кожного року; 7 днів під час шкільних зимових канікул дитини у строки, погоджені із матір`ю, а у разі недосягнення домовленості - з 10.00 год. 02 січня до 20.00 год. 08 січня кожного року почергово (перший рік у грудні, а наступний - у січня); перші 5 днів весняних та шкільних осінніх канікул дитини, починаючи з часу закінчення навчання дитини в останній навчальний день перед канікулами і до 20.00 год. п`ятого дня; -зобов`язати відповідача не пізніше ніж за 10 днів до від`їзду дитини за межі м. Києва повідомляти позивача про строк, на який виїжджає дитина, та місце її перебування у вказаний період. Свої вимоги позивач вмотивував тим, що 25.11.2014 між сторонами було укладено шлюб. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Зі слів позивача, з січня 2020 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини, спільного бюджету не мають, спільне господарство не ведуть. Позивач вказував, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.09.2020 шлюб між сторонами розірвано. Зі слів позивача, після того, як позивач подав позовну заяву про розірвання шлюбу відповідач забрала сина та покинула квартиру, в якій сторони спільно проживали, як наслідок позивач втратив спілкування із сином і місце перебування останнього йому невідомо. Позивач вказує, що 02.10.2020 він звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області із заявою про встановлення графіку побачень з дитиною. Зі слів позивача, 05.11.2020 він отримав відповідь, у якій було вказано про рівні права та обов`язки батьків щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо, а також те, що з відповідачем було проведено телефонну бесіду, у якій останню було попереджено про адміністративну відповідальність згідно зі ст. 184 КУпАП, якщо вона не усуне перешкод у спілкуванні з дитиною. На думку позивача, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області проігнорувала його звернення. 27.11.2020 позивач повторно звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області із заявою про встановлення графіку побачень, а також просив зобов`язати відповідачку повідомляти його про термін від`їзду та місце перебування сина за межі м. Києва, шляхом письмового повідомлення не пізніше ніж 10 днів. Також у листопаді 2020 року позивач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області із заявою у якій просив вжити заходів для усунення перешкоди у спілкуванні з дитиною. Позивач вказує на те, що він звертався до Києво-Святошинського відділу поліції із заявою про розшук дитини. З його слів, жодних результатів дане звернення не дало. З урахуванням викладеного позивач звернувся до суду із цим позовом. 28.12.2020 ухвалою судді було відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження. 27.01.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач з позовними вимогами не погодилась. Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що після подання [PERSON] позову до суду про розірвання шлюбу останній вимагав, щоб вона із малолітнім сином покинули квартиру, у якій вони спільно проживали. Відповідач вказує, що ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною позивачу не створює, оскільки останній знає, де вона працює, але ні разу не приходив для того, щоб вжити заходів з метою врегулювання конфлікту. Враховуючи вищенаведене, відповідач просить суд вимоги позивача задовольнити частково, а саме: визнати години побачення у день народження та двічі на місяць у вихідний день з 10.00год. до 13.00год. за участю матері. 28.01.2021 до суду надійшла зустрічна позовна заява від [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері. Свої вимоги [PERSON] вмотивувала тим, що в період часу з кінця листопада 2014 року по середину червня 2020 року вона із позивачем за первісним позовом перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народився спільний син - [PERSON] , [INFO] . Зі слів [PERSON] , їхнє спільне життя із [PERSON] не склалося, а після подання останнім позову про розірвання шлюбу, позивач за первісним позовом вимагав, щоб [PERSON] спільно із їхньою дитиною покинули їхнє спільне місце проживання. Також відповідач за первісним позовом зазначає, що протягом останніх 7-ми місяців син проживає спільно із нею та повністю на її утриманні. Враховуючи викладене, [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до суду. Ухвалою суду від 11.03.2021 було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини до спільного розподілу з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у її вихованні. 11.03.2021 ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом та залучено у якості третьої особи Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації. 26.07.2021 ухвалою суду, протокольно, було замінено третю особу орган опіки та піклування Києво-Святошинської РДА на його правонаступника орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області. 26.07.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання [PERSON] та його представник не з`явились, звернулись до суду з клопотанням слухати справу без їх участі, свій позов підтримали, просили суд задовольнити його у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували у зв`язку із відсутністю спору. У судове засідання [PERSON] не з`явилась, звернулась до суду з клопотанням слухати справу у її відсутність, просила зустрічний позов задовольнити, позов [PERSON] залишити без задоволення. Орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області свого представника в судове засідання не направив, звернувся до суду з клопотання про розгляд справи у його відсутність. Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, свого представника в судове засідання також не направив, причини неявки свого представника суду не повідомив, проте надав висновок про визначення місця проживання дитини та визначення способів участі у її вихованні. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов слід залишити без задоволення, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 25.11.2014 між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25.11.2014. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.09.2020 у справі № 369/6763/20 шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу у сторін є малолітній син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.12.2020. Сторонами визнається, що вони проживають роздільно, їх дитина проживає з матір`ю. 02.10.2020 [PERSON] подав заяву до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської державної адміністрації, у якій просив встановити графік побачень із сином [PERSON] , з урахуванням вікових потреб сина. 25.11.2020 Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської державної адміністрації надіслала [PERSON] лист № 4058, у якому повідомила, що надіслана ним заява розглянута, із [PERSON] було проведено телефонну розмову щодо усунення перешкод у спілкуванні [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON] та попереджено про адміністративну відповідальність згідно ст. 184 КУпАП. 27.11.2020 [PERSON] повторно подав заяву до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської адміністрації, у якій просив встановити графік побачень із сином та зобов`язати [PERSON] повідомляти [PERSON] про від`їзд та місце перебування [PERSON] за межі м. Києва шляхом письмового повідомлення, але не пізніше ніж за 10 днів перед від`їздом. 27.11.2020 [PERSON] було подано заяву до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА, у якій просив вжити всіх необхідних та можливих заходів для усунення перешкод в спілкуванні з дитиною [PERSON] . 27.11.2020 [PERSON] подав заяву про розшук дитини до Києво-Святошинського відділу поліції. Рішенням служби у справах сім`ї та дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 23.07.2021 №105/01/1310/В-140 визнано за доцільне визначити місце проживання сина сторін з матір`ю [PERSON] та запропоновано визначити способи участі [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином - [PERSON] таким чином: з 09.00 до 20.00 щосуботи; 3 години в день народження дитини, за домовленістю; з 10.00 05 липня по 20.00 05 серпня, щорічно; з 10.00 02 січня до 20.00 08 січня, щорічно; весняні канікули, починаючи з часу закінчення навчання дитини в останній навчальний день перед канікулами і до 20.00 останнього дня канікулів. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З огляду на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 7 згаданої Конвенції дитина з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 9 даної Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи зі змісту ч.ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку. У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За правилами ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до норм ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 686/667/17 висловлено висновок щодо застосування норм права, згідно з якими недосягнення згоди між батьками щодо порядку та способу участі батька у вихованні дитини не може бути підставою для відмови йому у спілкуванні з дитиною. У постанові від 01.07.2020 у справі № 138/96/17 Верховним Судом зазначено, що, враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною. У постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 910/6393/20 було підкреслено, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. З урахуванням рекомендацій, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, скільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Так як малолітня дитина сторін проживає з матір`ю та окремо від батька, батьки не доходять згоди щодо участі батька в її житті та вихованні, є підстави для визначення способів участі батька в її вихованні в судовому порядку. Органом опіки та піклування було запропоновано графік зустрічей батька та дитини наступним чином: -з 09.00 до 20.00 щосуботи; -3 години в день народження дитини, за домовленістю; -з 10.00 05 липня по 20.00 25 липня, щорічно; -з 10.00 02 січня до 20.00 год 08 січня, щорічно; -весняні канікули, починаючи з часу закінчення навчання дитини в останній навчальний день перед канікулами і до 20.00 останнього дня канікулів. Разом з тим, суд встановив обставини, які дають підстави у певній мірі відійти від висновку з урахуванням інтересів дитини [PERSON] , [INFO] . При цьому, вимоги позивача за первісним позовом про зобов`язання [PERSON] повідомляти його про від`їзд дитини за межі м. Києва суд вважає передчасними, оскільки в матеріалах відсутні докази таких випадків, коли мати дитини вивозила її за межі м. Києва і не повідомляла батька про це, тому в цій частині первісного позову суд відмовляє. А отже, первісний позов суд задовольняє частково. Щодо зустрічного позову, то судом не було встановлено обставин, які б вказували на те, що відповідачем за зустрічним позовом порушується право позивача за зустрічним позовом на проживання дитини з нею. Натомість, судом встановлено, що батько дитини не заперечує проти проживання дитини з матір`ю і це питання вже вирішено органом опіки та піклування, відповідач за зустрічним позовом його не порушує. А отже, так як право позивача за зустрічним позовом, яке вона прагне захистити в судовому порядку, не порушено відповідачем, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. У зв`язку із тим, що первісний позов, по суті, задоволено, в силу вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача за первісним позовом на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 840,80 грн. З огляду на відмову у задоволенні зустрічного позову на підставі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за зустрічним позовом за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи наведені обставини,

Outcome: partial