Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинно збудованого майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником ѕ часток земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 600 кв.м., а відповідач [PERSON] є власницею ј цієї ж земельної ділянки, згідно з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.04.2005 року. Зазначає, що на земельній ділянці, котра належить їм на праві спільної часткової власності, [PERSON] здійснила самочинне будівництво площею 32,6 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №176110734. Відповідно до даної довідки за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 72 кв.м., з яких площа самочинного збудованого 32,6 кв.м. Право власності на квартиру [PERSON] зареєструвала на підставі неіснуючого свідоцтва про право на спадщину №2-507 від 05.04.2005 року. Самочинне будівництво площею 32.6 кв.м. порушує його право користування земельною ділянкою, поверхневим (ґрунтовим) шаром, простором, що є над і під поверхнею ділянки на якій зведена самочинна забудова. Крім того, така споруда побудована на 60 см. його несучої стіни, внаслідок чого на ній утворились тріщини, відбулось затінення його вікна. Просить знести самочинно збудовану [PERSON] будівлю та стягнути з відповідача судові витрати у справі. Ухвалою суду від 02.03.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні. 13.07.2020 року представником позивача [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, у котрій вона просить також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 39676708 від 14.02.2018 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39670090 від 14.02.2018р. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги є безпідставними. В судовому засіданні державний реєстратор Диньковський М.М. суду пояснив, що при реєстрації права власності за [PERSON] допущено помилку у номері свідоцтва про право на спадщину, на підставі якого у неї виникло право власності. Замість вірного № 2-503, помилково зазначено №2-507. Також у описі об`єкта помилково зазначив площу самочинного збудованого 32.6 кв.м., оскільки даний об`єкт не є самочинним будівництвом, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. Оскільки відповідно норм чинного законодавства, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, а тому дані помилки він не може самостійно виправити. Заслухавши пояснення сторін, свідка, оцінивши всі докази в сукупності суд прийшов до наступного висновку. Фактичні обставини справи та норми права, якими регулюються дані правовідносини. Судом встановлено, що 05.04.2005 державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Билень Н.П. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №2-498. Відповідно до даного свідоцтва, [PERSON] успадкував ѕ частки житлового будинку по [ADDRESS] . Крім того, 05.04.2005 [PERSON] успадкував за заповітом після смерті [PERSON] ѕ частки земельної ділянки, загальною площею 600 квадратних метрів, яка призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та знаходиться по [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, котре видане державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Билень Н.П. та зареєстроване за №2-498. Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 05.04.2005 державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Билень Н.П. та зареєстрованого за №2-503 встановлено, що [PERSON] після смерті [PERSON] успадкувала ј частку житлового будинку по [ADDRESS] . Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 05.04.2005 державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Билень Н.П. та зареєстрованимо за № 2-505 підтверджується, що [PERSON] після смерті [PERSON] успадкувала ј частку земельної ділянки, загальною площею 600 квадратних метрів, яка призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та знаходиться по [ADDRESS] . Оскільки дане майно перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] із визначенням часток кожного з них у праві власності, тому дане майно є спільною частковою власністю. Стаття 321 ЦК закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 24.06.2008 уклали договір про порядок володіння та користування житловим будинком з надвірними будівлями, котрий нотаріально посвідчений. За умовами даного договору сторони встановили, що у володіння та користування [PERSON] переходить частина вищевказаного житлового будинку, що складається з жилої кімнати, позначена на плані 1-6, площею 18.6 кв.м. У володіння та користування [PERSON] переходить частина житлового будинку, що складається з: коридор, позначений на плані -1-1, площею 7.8 кв.м, кухня- 1-2, площею 11.9 кв.м, ванна -1-3, площею 4.2 кв.м., жила кімната -1-4, площею 11.5 кв.м., кухня -1-5, площею 11.7 кв.м, жила кімната -1-7, площею 11.0 кв.м, та надвірні будівлі: погріб з шийкою -Г-1, хлів-приюудова - б1, хлів-прибудова - б2, хлів-прибудова -б3, огорожа -1, дворове замощення -2. В спільне користування сторін переходять надвірні будівлі: хлів-літня кухня -Б-1, гараж -В-1, оглядова яма гаражна-в. Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.07.2008 вбачається, що [PERSON] зареєстрував ѕ частки у праві власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.07.2008 підтверджується, що [PERSON] зареєструвала 1/4 частки у праві власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності. Відповідно до ч.1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є в спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно з ч.1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. З аналізу наведених норм суд прийшов до висновку, що припинення спільної часткової власності здійснюється шляхом виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності (ст. 364 ЦК України), або шляхом поділу майна, що є у спільній частковій власності (ст. 367 ЦК України). Встановлення співвласниками порядку володіння та користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 05.10.2017 звертались до Управління містобудування і архітектури із заявами про надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція ј частини житлового будинку належної [PERSON] , у квартиру №1 та ѕ частини житлового будинку, належних [PERSON] , у кв. [ADDRESS] ». Наказом Управління містобудування і архітектури виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 12.10.2017 №3 затверджено містобудівні умови та обмеження. Погоджено затвердити містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція ј частини житлового будинку належної [PERSON] , у квартиру №1 та ѕ частини житлового будинку, належних [PERSON] , у кв. [ADDRESS] ». Також судом встановлено, що [PERSON] видано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, зокрема реконструкція ј частини житлового будинку належної [PERSON] , у квартиру №1 та ѕ частини житлового будинку, належних [PERSON] , у кв. [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 25.01.2018 №23 присвоєно адресу об`єктам нерухомого майна. Зокрема, об`єкту нерухомого майна - квартирі, яка реконструйована з ј частини житлового будинку [PERSON] та квартирі, яка реконструйована з ѕ частин житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] вирішено присвоїти адресу: квартирі загальною площею 72 кв.м., реконструйованій з ј частини житлового будинку [PERSON] - [ADDRESS] ; квартирі загальною площею 57,2 кв.м., реконструйованій з ѕ частини житлового будинку [PERSON] - [ADDRESS] . Надалі [PERSON] та [PERSON] звернулись до державного реєстратора виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, Волинської області із заявою про державну реєстрацію права власності на кв. №1 та кв. [ADDRESS] . Із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 09.02.2018 здійснено державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] . Із даних відмостей встановлено, що об`єктом нерухомого майна є квартира, загальною площею 72 кв.м. Опис об`єкта: А-2 багатоквартирний будинок садибного типу (кв. №1); Б1- хлів - літня кухня (1/4 частини); б-1 хлів-прибудова (1/4 частини); В-1 - гараж (1/4 частини); в - оглядова яма (1/4 частини); Г - льох з шийкою (1/4 частини); Д - вбиральня (1/4 частини); 1 огорожа (1/4 частини). Підставою внесення запису про право власності [PERSON] є рішення державного реєстратора Диньковського М.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39670090 від 14.02.2018. Підставою виникнення права власності зазначено: витяг з рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 25.01.2018, свідоцтво про право на спадщину №2-507, видане 05.04.2005, декларація про готовність об`єкта до експлуатації. Також здійснено державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] . Із даних відмостей встановлено, що об`єктом нерухомого майна є квартира, загальною площею 57,2 кв.м. Опис об`єкта: А-1 багатоквартирний будинок садибного типу (кв. №2); Б1- хлів - літня кухня (3/4 частини); б-1 хлів-прибудова (3/4 частини); В-1 - гараж (3/4 частини); в - оглядова яма (3/4 частини); Г - льох з шийкою (3/4 частини); Д - вбиральня (3/4 частини); 1 огорожа (3/4 частини). Підставою внесення запису про право власності [PERSON] є рішення державного реєстратора Диньковського М.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39676708 від 14.02.2018. Підставою виникнення права власності зазначено: витяг з рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 25.01.2018, свідоцтво про право на спадщину №2-496, видане 05.04.2005, декларація про готовність об`єкта до експлуатації. З опису об`єкта нерухомого майна вбачається, що будинок [ADDRESS] фактично поділений на два окремі об`єкти - кв. №1 та кв. № 2 , з визначенням конкретних приміщень у цьому будинку та надвірних споруд. Таким чином, здійснивши такий запис про державну реєстрацію права власності, реєстратор фактично поділив даний будинок між співвласниками спільної часткової власності та самостійно припинивши спільну часткову власність. Однак приймаючи рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] , державний реєстратор не звернув увагу, що об`єкт нерухомого майна перебуває у спільній частковій власності. Державний реєстратор маючи правовстановлюючі документи, зокрема свідоцтва про право на спадщину, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] успадкували ѕ та ј частки даного нерухомого майна, тобто були співвласниками права спільної часткової власності, не перевірив чи на день прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] припинилось право спільної часткової власності цих осіб у відповідності до вимог ст. 364, 367 ЦК України. При цьому державний реєстратор безпідставно взяв до уваги рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 25.01.2018 №23, котрим присвоєно адресу об`єктам нерухомого майна, а також декларації про готовність об`єкта до експлуатації, оскільки відповідно до ст. 364, 367 ЦК України вони не підтверджують припинення спільної часткової власності між сторонами, так як і договір про визначення порядку володіння та користування житловим будинком. Таким чином, суд дійшов висновку, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви [PERSON] та [PERSON] про державну реєстрацію права власності на підставі документів, які не підтверджують припинення права спільної часткової власності сторін, а також набуття чи зміну речових прав на нерухоме майно. Частина 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає перелік документів на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності та інших речових прав. Відповідно до даної норми державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає підстави для відмови в державній реєстрації прав. У п.4 ч.1 ст. 24 цього Закону визначено підставою для відмови в державній реєстрації прав - подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Оскільки відсутній був договір на виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна, договір про поділ спільного майна між співвласниками права спільної часткової власності, рішення суду про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, рішення суду про поділ майна, що є у спільній частковій власності, тому державний реєстратор не вправі був вчиняти реєстраційні дії та повинен був відмовити [PERSON] та [PERSON] у державній реєстрації права власності на кв. №1 та кв. [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення державного реєстратора можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Оскільки рішення державного реєстратора Диньковського М.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39676708 від 14.02.2018 та рішення державного реєстратора Диньковського М.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39670090 від 14.02.2018 суперечать вищенаведеним актам цивільного законодавства, тому вони підлягають скасуванню. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про скасування вищенаведених рішень державного реєстратора є обгрунтованими, доведеними, а тому підлягають до задоволення. Вирішуючи позовну вимоги про знесення самочинного будівництва суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що [PERSON] є власником ѕ частки земельної ділянки, загальною площею 600 квадратних метрів, яка призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та знаходиться по [ADDRESS] . [PERSON] є власником ј частки земельної ділянки, загальною площею 600 квадратних метрів, яка призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та знаходиться по [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджується, що нерухоме майно, котре знаходиться по [ADDRESS] та яке позивач просить знести, знаходиться на земельній ділянці, котра належить [PERSON] на праві спільної часткової власності і призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та знаходиться по [ADDRESS] . Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта підтверджується, що нерухоме майно по [ADDRESS] не є самочинним будівництвом. Крім того, в судовому засіданні державний реєстратор Диньковський М.М. суду пояснив, що при реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON] ним допущено помилку у описі об`єкта. Зокрема, він помилково зазначив площу самочинного збудованого 32.6 кв.м. Однак даний об`єкт не є самочинним будівництвом, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. Оскільки відповідно норм чинного законодавства, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, а тому дані помилки він не може самостійно виправити. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який позивач просить знести, знаходиться на земельній ділянці, яка належить [PERSON] на праві спільної часткової власності і призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також наявність Декларації про готовність до експлуатації цього об`єкта свідчить про виконання будівельні робіт, існування належно затвердженого проекту, відсутність істотних порушень будівельних норм і правил, а тому суд прийшов до висновку, що даний об`єкт в розумінні ст. 376 ЦК України не є самочинним будівництвом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога позивача про знесення самочинного будівництва є безпідставною, а тому не підляє до задоволення. Оскільки позов задоволено частково, тому відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, який становить 1681,60 гривень.

Outcome: partial