Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві позивачка вказала, що працює в Чортківській філії ТОВ «СЕ Борднетце - Україна» з початку 2016 року по даний час, займає посаду бригадира, в її підпорядкуванні перебувають безпосередньо 72 працівники. За період роботи [PERSON] заробила хороший авторитет та добру ділову репутацію як серед працівників підприємства, так і серед керівництва. У звязку з напруженими відносинами в колективі із вязальником [PERSON] виникла необхідність перевести останню 3 травня 2018 року на інший конвеєр. Такі дії [PERSON] як бригадира підприємства були негативно сприйняті відповідачкою. Того ж дня близько 10:00 год. позивачці зателефонувала невідома їй на той час особа [PERSON], який почав ображати її нецензурною лайкою та погрожувати фізичною розправою. З цього приводу [PERSON] звернулася до Чортківського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області. В результаті перевірки обставини її заяви підтвердились, а тому інспектором Чортківського ВП ГУНП в Тернопільській області [PERSON] було винесено офіційне попередження про недопущення порушення чинного законодавства в майбутньому. 20 липня 2018 року в соціальній мережі «Fасеbоок» [PERSON] опублікував пост із недостовірною інформацією, а саме: «Прошу всіх допомоги, нашу сім'ю, а особливо мою жінку без кінця тероризує і всіляко обзиває [PERSON], яка працює на заводі в м. Чорткові на Sebn UA». У коментарях до вказаного посту відповідач [PERSON] стверджував, що позивачка «шантажує і погрожує» йому та його сім'ї, а також публічно образливо висловлювався про неї, зокрема «В неї це третій чоловік, і він напевно неудовлєтворяє», «Най негри її є...» та «І к..., і ш... і сука вищою марки». Вказана публічна інформація принижує честь та гідність, ділову репутацію позивачки, оскільки вона високо цінує свій авторитет серед колег на роботі та жителів м. Чорткова. Інформація, опублікована в пості, є недостовірною, оскільки [PERSON] ніколи не тероризувала і не обзивала ні жінку відповідача [PERSON], ні [PERSON], ні будь-кого з членів їх сім'ї. Крім того, відповідачка [PERSON] теж поширила публічно в соціальній мережі недостовірну інформацію, опублікувавши свій коментар до посту свого чоловіка: «Сталося те, що бригадир зміни [PERSON] знову шантажує мене і мою сім'ю. Я у відпустці на відпочинку зі сім'єю, але вона мене і тут знайшла. Шлються постійні погрози в мій адрес, на рахунок роботи, я звернулась до керівництва свого заводу, яке не реагує, а підсміховується. Чому дана людина до цих на посаді бригадира.. Дуже прошу Вашої допомоги у вирішенні даного питання, так як на заводі у Чорткові кумобратство..» Позивачка стверджує, що їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги через те, що вона відчуває образу та приниження, оскільки відповідач [PERSON] принизив її перед іншими людьми та поширив неправдиві відомості стосовно неї. Про опублікований в соціальній мережі «Fасеbоок» пост, який містить недостовірну інформацію із образливими коментарями відповідачів, вона дізналася під час перебування на роботі, коли їй повідомили інші працівники підприємства. Конвеєра були зупинені, робота припинена, оскільки всі працівники обговорювали викладену інформацію. Я сильно переживала, хвилювалася, отримала стрес і хотіла швидше повернутися додому. Після публікації недостовірної інформації їй доводилось виправдовуватись перед знайомими жителями міста та колегами по роботі, відповідати на запитання людей про те, чи дійсно тероризує і обзиваю сім'ю [PERSON], шантажує його і шле постійні погрози його дружині [PERSON], що то все неправда. Моральні страждання [PERSON] позначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади про поширення завідомо неправдивих вигадок про неї, що ганьблять її як людину, в результаті чого вона весь час була у пригніченому та дратівливому стані, мала подавлений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення. Після протиправних дій її ділова репутація та авторитет серед керівництва та колег різко знизився. Враховуючи наведене, позивачка просить визнати недостовірною інформацію поширену щодо неї [PERSON] у соціальній мережі «Fасеbоок», зобов'язати відповідача спростувати цю інформацію шляхом публікації вступної та резолютивної частини ухваленого у даній справі судового рішення в соціальній мережі «Fасеbоок» протягом 5 днів після набрання рішенням законної сили, стягнути з нього моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень; визнати недостовірною інформацію поширену [PERSON] щодо неї у соціальній мережі «Fасеbоок», зобов'язати останню спростувати інформацію шляхом публікації вступної та резолютивної частини ухваленого у даній справі судового рішення в соціальній мережі «Fасеbоок» протягом 5 днів після набрання рішенням законної сили. Судові витрати по даній справі, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, стягнути з відповідачів на її користь. В листопаді 2018 року від відповідачів [PERSON], [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони вказують, що [PERSON] цілеспрямовано шантажує і знищує їхню сімю, позбавляючи їх роботи, доходів. Будучи на посаді бригадира конвеєра, вона довела відповідачку до такого стану, який привів її на лікарняне ліжко. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про причини неявки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких мотивів. Судом встановлено, що 20 липня 2018 року в соціальній мережі «Facebook» відповідач [PERSON] опублікував пост наступного змісту: «Прошу всіх допомоги, нашу сім'ю, а особливо мою жінку без кінця тероризує і всіляко обзиває [PERSON], яка працює на заводі в м. Чорткові на Sebn UA». У коментарях до вказаного посту відповідач також висловлювався про позивачку, зокрема «В неї це третій чоловік, і він напевно неудовлєтворяє», «Най негри її є...» та «І к..., і ш... і сука вищою марки». Відповідачка [PERSON] теж поширила публічно в соціальній мережі інформацію, опублікувавши свій коментар до посту свого чоловіка: «Сталося те, що бригадир зміни [PERSON] знову шантажує мене і мою сім'ю. Я у відпустці на відпочинку зі сім'єю, але вона мене і тут знайшла. Шлються постійні погрози в мій адрес, на рахунок роботи, я звернулась до керівництва свого заводу, яке не реагує, а підсміховується. Чому дана людина до цих на посаді бригадира.. Дуже прошу Вашої допомоги у вирішенні даного питання, так як на заводі у Чорткові кумобратство..» Вирішуючи позовні вимоги позивачки про захист честі, гідності та ділової репутації суд зазначає, що згідно вимог ст.\~275\~Цивільного кодексу\~України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. За змістом ст.\~297\~Цивільного кодексу\~України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом з тим, відповідно до ст.\~34\~Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Однак, згідно ст.\~68\~Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим ст.\~32\~Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків, на що також було звернуто увагу Верховним Судом України в п.4 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року. Також в п. 15 постанови №\~1\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 27\~лютого 2009\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. При цьому з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Беручи до уваги зазначені положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України\~«Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з п. 18 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи»\~№ 1\~від 27\~лютого 2009\~року закріплює положення про те, що позивач має довести те, що внаслідок поширеної відповідачем інформації було порушено його особисті немайнові права. У п. 19 цієї постанови вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Виходячи із змісту ст.\~277\~Цивільного кодексу\~України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, в справі «Українська прес-група проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства». У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Як видно із позовної заяви, позивачка не погоджується з оцінкою, наданою її діям як бригадира підприємства, зокрема, щодо погроз і шантажу, образливих висловлювань на її адресу. Зазначені спірні висловлювання є оціночними судженнями автора посту у соціальній мережі, вони відображають лише думку авторів, їх оцінку діяльності позивачки, а тому не підлягають доведенню їх правдивості та спростуванню. Разом з тим, суд зазначає, що в жодному разі автором статті щодо позивача не використані образливі слова, а тому межа допустимої критики не була перевищена. Якщо особа\~вважає,\~що оціночні\~судження або\~думки,\~поширені в\~засобі масової\~інформації,\~принижують її\~гідність,\~честь чи\~ділову репутацію,\~а також\~інші особисті\~немайнові права,\~вона вправі\~скористатися наданим\~їй частиною першою статті 277\~Цивільного кодексу України та відповідним законодавством правом на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст.\~76\~вищезазначеного Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~цього ж\~Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що висловлювання відповідачів є критичною оцінка з негативним відтінком по відношенню до позивачки, негативне міжособисте ставлення один до одного учасників справи, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недостовірною поширеної інформації та її спростування. \~ \~ \~ \~ В позовній заяві позивачка просить також стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду в сумі 10\~000 гривень, внаслідок приниження її честі та гідності поширенням образливих висловлювань про неї, зокрема «В неї це третій чоловік, і він напевно неудовлєтворяє», «Най негри її є...» та «І к..., і ш... і сука вищою марки». Вказана публічна інформація принижує честь та гідність, ділову репутацію позивачки. Відповідно до роз'яснень наданих у пунктах 19 і 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~спорах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). При визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому, визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. З огляду на приписи статті 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року у пунктах 3 і 9 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, виходячи із засад справедливості, добросовісності і розумності та з урахуванням характеру вчинених дій відповідачем [PERSON] і способу поширення ним неправдивої інформації, а також глибину душевних страждань позивачки [PERSON], характер і тривалість цих страждань та наслідки, які мали місце після поширення недостовірної інформації, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2 000 гривень. У відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1352,40 гривень ((5 000 + 1 762) х 1/5). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial