Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідач є її дядьком; позивачу на підставі витягу про державну реєстрацію прав власності № 33916865 від 05.01.2012 р. належить квартира [ADDRESS], дана квартира належала матері позивача на підставі договору купівлі-продажу № 2-3069 від 14.06.1999 р. та після її смерті була отримана позивачем перейшла у спадщину за заповітом. Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, площею 48 кв.м., загальна площа квартири вкладає 71,8 кв.м. В даній квартирі відповідач був зареєстрований декілька разів, протягом певного періоду неодноразово знаходився у місцях позбавлення волі. Остання реєстрація у 2007 р. Утім, в даній квартирі відповідач з власної волі ніколи не проживав, особисті його речі у спірній квартирі відсутні; 14.06.1999 р. відповідачем була написана розписка про відмову від квартири. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, з моменту реєстрації місця проживання відповідач даним житлом не користувався, витрат на утримання нерухомості не несе та з початку реєстрації не вносив, через що саме позивач через реєстрацію відповідача у квартирі вимушена нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг. У 2013 р. позивач мала можливість зустрітись з відповідачем для вирішення даного питання без втручання третіх осіб, але отримала відмову. Предмет позову становить вимога про визнання [PERSON] таким, втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] в м. Дніпропетровську , з подальшим зняттям його реєстраційного обліку за даною адресою. У судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, та просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, позивачем предмет та підстава позову не змінювалися та позивач висловився про заочний розгляд справи, справа ухвалою суду від 18.07.2011 р. розглядалася у порядку заочного розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. За ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 156 зазначеного вище кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Як було встановлено судом, позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить квартира [ADDRESS], дана квартира належала матері позивача на підставі договору купівлі-продажу № 2-3069 від 14.06.1999 р. та після її смерті була отримана позивачем у спадок. Відповідач є дядьком позивача. Місце проживання відповідача зареєстровано в даній квартирі. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (ст. 160 ЖК). За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Утім, як було встановлено за судового розгляду, відповідач відсутній понад встановлені ЦК України строки у жилому приміщенні, хоча її місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку за зазначено вище адресою, через що позивач несе витрати, пов'язані із обслуговуванням будинку та прибудинковою територією, плата за які визначені в залежності від кількості осіб, зареєстрованих у даному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України. Отже, на переконання суду, доводи позивача є слушними: судом було встановлено на підставі наявних у справі доказів факт відсутності відповідача у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS]. Даний факт встановлюється судом також на підставі пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], які надали майже аналогічні пояснення та свідчили суду про те, що відповідач відсутній за місцем реєстрації його проживання, за весь час його реєстрації вони його у квартирі не бачили. Таким чином, оскільки відповідач не скористався правом надання заперечень проти позову, для суду з урахуванням вищенаведеного вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Разом з тим, частково задовольняючи поданий позов, суд з огляду на зміст позовних вимог та характер спірних правовідносин виходить з відсутності підстав для ухвалення рішення про зобов'язання третьої особи (ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) зняти відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом такого засобу захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial