Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн. В обгрунтування позову зазначила, що вона є матір`ю [PERSON] . 04 грудня 2019 року син відповідача - [PERSON] у приміщенні Тернопільської ЗОШ №10 під час перерви завдав травми її сину [PERSON] , а саме перелом кісток носа зі зміщенням. Внаслідок отриманих травм її сину була зроблена операція під загальним наркозом. Внаслідок заподіяної її синові травми він зазнав значних переживань і страждань, у зв`язку з чим позивач зазнала моральної шкоди, яка полягає в переживаннях за погіршення стану здоров`я сина. Хвилювання за стан його здоров`я тримають її та дитину у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на навчання сина та її самопочуття. Вона з сином змушена часто залишати роботу та навчання, для того щоб звертатися до лікарів, проходити обстеження, прикладаючи для цього зусилля та витрачаючи кошти. Крім того, вони змушені були відвідувати правоохоронні органи та суд, що спричинило ряд незручностей, проблем та марно згаяний час, який міг би бути витрачений на сім`ю та роботу. Посилаючись на наведене, позивач оцінила розмір заподіяної їй моральної шкоди у сумі 30000 грн. та просила задовольнити позов, а також стягнути з відповідача в її користь 10000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 29 жовтня 2020 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні, яке призначено на 23 листопада 2020 року о 12 год. 09 листопада 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що позивач у позовній заяві не в повній мірі описує обставини, на які посилається як на підставу позову. Зокрема, мають місце неузгодженості в поясненнях [PERSON] , [PERSON] , та інших дітей, які були очевидцями конфлікту між ними. Ініціатором конфлікту є син позивача. Імовірніше за все, [PERSON] ударив [PERSON] , вириваючись від нього. Більше того, провадження у адміністративній справі про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП закрите на підставі ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Також, на переконання відповідача [PERSON] , позов подано до неналежного відповідача, оскільки подія між дітьми сторін сталася у приміщенні середньої школи №10 під час перерви між уроками, відтак діти перебували під наглядом відповідних осіб вказаного навчального закладу. До основних повноважень навчального закладу відповідно до ст. 38 Закону України «Про загальну середню освіту» належить охороняти життя і здоров`я учнів. Таким чином, у даних спірних правовідносинах уповноважені працівники середньої шкоди №10 м. Тернополя не виконали обов`язків, передбачених ст. 38 вказаного Закону, оскільки не організували належний виховний процес і нагляд за учнями під час перебування у школі. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. Крім цього, у відзиві на позовну заяву відповідач просив викликати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . 23 листопада 2020 року позивач [PERSON] подала заяву про виклик в якості свідка [PERSON] . 23 листопада 2020 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка [PERSON] та клопотання представника відповідача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . Для забезпечення явки свідків судове засідання відкладено на 28 грудня 2020 року на 14 год. 30 хв. 28 грудня 2020 року від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів - детальної інформації та документального підтвердження лікування малолітнього [PERSON] у КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» ТОР. У судовому засіданні в задоволенні клопотання відмовлено, оскільки воно заявлене з пропуском строків, передбачених ч. 3 ст. 83 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити. Відповідач та його представник позову не визнали, зіславшись на обставини, які викладені у відзиві. Також представник відповідача заявив клопотання про надання йому додаткового часу для подання доказів у справі, в задоволенні якого судом відмовлено з підстав необгрунтованості неможливості подання відповідних доказів чи неможливості повідомлення про них суду у встановлений законом строк. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Як убачається з виписки з медичної карти №13914, складеної КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» ТОР, ЛОР відділ, [PERSON] встановлено діагноз: перелом кісток носа зі зміщенням. Проведено оперативне лікування: репозиція кісток носа. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює лікарем-отоларингологом дитячого отоларингологічного (ЛОР) відділення КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» ТОР. У грудні минулого року в обідній час, орієнтовно в період між 12 та 14 год. у відділення поступив малолітній [PERSON] із переломом носа. Характер травми вимагав проведення операції під загальним нарокозом. Оскільки проведенню операції передує ряд відповідних аналізів та підготовка до наркозу, дитина залишалась під наглядом лікарів протягом кількох годин до та після проведення операції. Він особисто проводив цю операцію. Операція була проведена успішно. У випадку ж непроведення операції травма такого роду може мати ряд негативних наслідків для здоров`я людини. Операція була безкоштовною, проте, медикаментозне лікування здійснювалось за рахунок матері дитини. Мати та дитина повідомили, що травма сталась у школі, у зв`язку з чим він того ж дня, згідно з інструкцією, повідомив про вказаний випадок до правоохоронних органів. Як слідує з рапорту інспектора чергового Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Базюк В.М. від 04 грудня 2019 року, 04 грудня 2019 року о 18 год. 42 хв. надійшло повідомлення лікаря обласної дитячої лікарні про те, що до них за медичною допомогою звернувся неповнолітній [PERSON] , 2009 року народження. [PERSON] повідомив, що травми отримав цього ж дня близько 13 год. 25 хв. в приміщенні ЗОШ №10 під час конфлікту з однокласником [PERSON] . 04.12.2019р. [PERSON] звернулася до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області з заявою, в якій просила провести бесіду з батьками [PERSON] , який наніс її сину тілесні ушкодження. З письмових пояснень [PERSON] від 28.12.2019р. вбачається, що 04.12.2019р. у класі під час перерви вона побачила [PERSON] та [PERSON] , які бились, і почала їх розбороняти, під час чого [PERSON] вдарив [PERSON] в ніс, [PERSON] почав кричати від болю. З письмових пояснень [PERSON] вбачається, що 04.12.2019р. у класі під час перерви до нього підійшов [PERSON] і сказав, що він назвав його свинею, після чого вдарив рукою по голові. Вони почали штовхатися, він зловив [PERSON] за шию і відпустив. Їх розборонила [PERSON] , але [PERSON] знову підбіг до нього і вдарив його рукою в ніс, що спричинило сильний біль. З письмових пояснень [PERSON] вбачається, що 04.12.2019р. у класі він почув, як [PERSON] назвав його свинею, після чого він підійшов з`ясувати, чому він його обізвав. [PERSON] сказав, що повторив за іншою дитиною, тоді зловив його за шию і почав душити. Потім він ( [PERSON] ) відштовхнув [PERSON] , тоді [PERSON] знову його душив, потім дівчата їх розбороняли, і коли він виривався, то випадково зачепив [PERSON] рукою в область носа і він почав плакати. Відповідачем долучено ще одну копію письмових пояснень, однак ця копія виготовлена у зовсім нечитабельний спосіб. Відповідно до довідки інспектора Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 грудня 2019 року про результати розгляду повідомлення лікаря Тернопільської обласної дитячої лікарні, в ході проведеної перевірки встановлено, що малолітній [PERSON] перебував в класі ТЗОШ №10, під час перерви до нього підійшов однокласник [PERSON] , [INFO] , та сказав, що [PERSON] його називає образливо «свинею». Однак, [PERSON] заперечив і [PERSON] вдарив [PERSON] рукою по обличчю. [PERSON] зловив за шию рукою [PERSON] , але він вирвався. Коли [PERSON] вирвався від [PERSON] , то знову побіг до нього, але побачивши дану подію [PERSON] та [PERSON] почали їх розбороняти і в цей час [PERSON] вдарив рукою [PERSON] в ніс, внаслідок чого він отримав травму (перелом кісток носа зі зміщенням). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює медсестрою Тернопільської міської дитячої клінічної лікарні у медпункті школи № 10. У грудні минулого року в обідній час, під час перерви, орієнтовно о 13 год. 25 хвилин до неї прибігли учні та покликали у клас, де вона, прибігши, побачила [PERSON] , який тримався за ніс та сильно плакав. Вона відразу ж порадила викликати швидку допомогу, але в той час вже прибігла його мама, та щоб було швидше, забрала сина в лікарню сама. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює вчителем біології у школі № 10 та є класним керівником 6-Б класу. 04 грудня 2019 року в обідній час у коридорі школи під час перерви орієнтовно о 13 год. 25 хвилин, коли вона переходила з одного уроку на інший, до неї підбігла учениця на той час 5-Б класу, класним керівником якого вона була, та повідомила, що в класі бійка. Прибігши, вона побачила [PERSON] , який тримався за ніс та сильно плакав. Про подію вона повідомила директора шкоди та в межах кількох днів був складений відповідний акт. З постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2020 року вбачається, що стосовно відповідача [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП, у якому зазначено, що 04.12.2019р. близько 14 год. малолітній [PERSON] знаходився у приміщенні школи № 10, де між ним та однокласником [PERSON] виник словесний конфлікт, у ході якого [PERSON] вдарив [PERSON] рукою в ніс, внаслідок чого [PERSON] отримав травму - перелом носа зі зміщенням. У вказаній постанові суду зазначено, що судом не здобуто доказів на підтвердження факту складення протоколу у присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та у зв`язку з порушенням процедури його складення цей доказ визнано недопустимим, констатовано, що в протоколі викладено лише обставини події між малолітніми [PERSON] та [PERSON] , але не вказано про об`єктивну сторону правопорушення, у зв`язку з чим провадження в адміністративній справі відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 184 КУпАП закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Відповідно до ч. 1 ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Згідно з ч. 2 вказаної статті якщо малолітня особа завдала шкоди під час перебування під наглядом навчального закладу, закладу охорони здоров`я чи іншого закладу, що зобов`язаний здійснювати нагляд за нею, а також під наглядом особи, яка здійснює нагляд за малолітньою особою на підставі договору, ці заклади та особа зобов`язані відшкодувати шкоду, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Відповідно до ч. 4 ст. 1178 ЦК України якщо малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків (усиновлювачів) або опікуна, так і з вини закладів або особи, що зобов`язані здійснювати нагляд за нею, батьки (усиновлювачі), опікун, такі заклади та особа зобов`язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) роз`яснив, що за шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досяг 15 років, несуть відповідальність перед потерпілим його батьки, а у відповідних випадках - навчальні заклади. При цьому слід мати на увазі, що батьки несуть майнову відповідальність у випадках, коли шкода, заподіяна неповнолітнім, є наслідком нездійснення за ним контролю, неналежного виховання або неправильного використання щодо них своїх прав; навчальні заклади несуть майнову відповідальність за шкоду, якщо вона виникла внаслідок нездійснення ними належного контролю за неповнолітнім у час знаходження його під їхнім наглядом. Відповідно до Закону України «Про загальну середню освіту», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, серед завдань загальної середньої освіти передбачено виховання в учнів (вихованців) поваги до Конституції України, державних символів України, прав і свобод людини і громадянина, почуття власної гідності, відповідальності перед законом за свої дії, свідомого ставлення до обов`язків людини і громадянина. Статтею 17 цього Закону визначено, що виховання учнів (вихованців) у закладах загальної середньої освіти здійснюється в процесі урочної, позаурочної та позашкільної роботи з ними, а стаття 38 серед повноважень закладу загальної середньої освіти визначає охорону життя і здоров`я учнів. Разом із тим, у силу ч. ч. 1, 2 ст. 150 СК України на батьків покладається обов`язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний моральний розвиток. Виходячи з вказаної норм перш за все дитина має виховуватись в дусі поваги до прав і свобод інших людей і цей обов`язок покладається саме на батьків. Право людини на особисту недоторканість, на охорону здоров`я, повагу честі гідності є основоположними і мають закладатися батьками при здійсненні свого обов`язку щодо належного виховання. При цьому ці права належать кожній людині і мають поважатися і додержуватися кожною людиною, з урахуванням того, що інша особа має такі ж самі права. Навіть право на самооборону не є необмеженим. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням (ч. 2 ст. 19 ЦК України). Термін «духовний», використаний в ст. 150 СК України, в широкому значенні пов`язаний з внутрішнім станом людини. У цьому контексті «духовне» відображає не тільки ті переживання, які традиційно вважаються релігійними, а те, що торкається сприйняття та пізнання, всю людську активність та всі функції, у яких загальний підсумок - володіння цінностями, більш високими, ніж загальноприйняті - такі, як: етичні, естетичні, героїчні, гуманістичні та інші. Моральний розвиток - це рівень засвоєння уявлень про моральні норми, сформованості моральних почуттів і моральної поведінки. У процесі морального розвитку протягом дитинства під впливом дорослих формується спрямованість особистості. Механізмом перетворення моральних норм на суб`єктивну моральність є моральні почуття - стійкі переживання у свідомості людини, її суб`єктивне ставлення до себе, явищ суспільного буття, до інших людей. Певний тип поведінки набуває для індивіда значення й усвідомленості через почуття. Завдяки моральним почуттям моральна свідомість і вчинки набувають реального смислу. Становлення уявлень особистості про світ, стосунки людей, про себе починається у дошкільному дитинстві одночасно з розвитком почуттів і моральних якостей, які дитина зможе застосовувати у школі. Відтак, покладати відповідальність за поведінку дитини виключно на шкільний заклад є неприпустимо, оскільки основні засади виховання дитини закладаються саме батьками дитини і, відповідно, дії дитини є результатом їх виховання. В порядку ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В силу ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті. А в порядку ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом установлено, що 04 грудня 2012 року у школі № 10 під час перерви малолітній син відповідача [PERSON] - [PERSON] завдав сину позивача [PERSON] - [PERSON] травму у вигляді перелому кісток носа зі зміщенням. Внаслідок травми 04 грудня 2012 року [PERSON] була проведена операція під загальним наркозом. Унаслідок перенесеної дитиною травми, оперативного втручання, лікування, тобто у зв`язку з заподіяним йому ушкодженням здоров`я, позивач зазнала моральної шкоди, яка полягає в перенесених нею душевних хвилюваннях і стражданнях. Наявність такого роду травми сама по собі свідчить про наявність таких страждань, що призвело до порушення звичайного ритму життя позивача. За шкоду, заподіяну малолітнім відповідно до ч. 1 ст. 1178 ЦК України несуть її батьки, а у випадку якщо шкода заподіяна як з вини батьків, так і з вини закладів, що зобов`язані здійснювати нагляд за нею, відповідно до ч. 4 ст. 1178 ЦК України батьки та заклади зобов`язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду. Відтак, доводи відповідача про те, що за заподіяну шкоду має відповідати виключно навчальний заклад, не заслуговують на увагу, оскільки основні засади виховання дитини закладаються саме батьками дитини і, відповідно, дії дитини є результатом їх виховання. Тому навіть у випадку невиконання навчальним закладом своїх обов`язків відповідальність батьків не виключається. Факт закриття адміністративної справи відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 184 КУпАП не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну його малолітньою дитиною. Підставою закриття справи стала невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону. У питаннях відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, будь-яке діяння, яким завдається шкода здоров`ю фізичної особи, як правило презумується протиправним. Специфічною у даному деліктному зобов`язанні є і вина заподіювача шкоди. Як і загальними правилами вина заподіювача презумуються, аж доки він не доведе свою невинуватість. Разом з тим деліктну відповідальність за завдану шкоду можуть нести тільки особи, які здатні розуміти значення своїх дій та оцінювати їх можливі наслідки. Проте шкода, завдана малолітньою особою також підлягає відшкодуванню на підставах ст. 1178 ЦК України. Умовою цивільної відповідальності батьків є їх власна винна поведінка, яка виявляється у несумлінному здійсненні або ухиленні ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою дитиною. Але для того, щоб довести відсутність своєї вини вони повинні обгрунтувати неможливість здійснення належного виховання. За таких обставин суд вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за шкоду, заподіяну його сином [PERSON] . Доводи представника відповідача про те, що довідка інспектора Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 грудня 2019 року про результати розгляду повідомлення лікаря Тернопільської обласної дитячої лікарні, є неналежним доказом у справі в силу того, що вона була наявна в матеріалах адміністративної справи відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 184 КУпАП, у якій провадження закрито, суд вважає необгрунтованими, у постанові суду відсутні посилання на цю довідку, іншим доказам суд надавав у контексті вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, у межах протоколу про адміністративне правопорушення, а в справі що розглядається, судом встановлюються підстави цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну малолітньою дитиною відповідача. Також не заслуговують на увагу викладені у відзиві на позовну заяву припущення відповідача про те, що малолітній [PERSON] 04 грудня 2019 року у період з 14 год. до 18 год. 41 хв. перебував невідомо де, оскільки з показань свідків встановлено що мама [PERSON] одразу ж забрала його до лікарні, де він перебував протягом кількох годин і йому того ж дня була проведена операція. Інші доводи відзиву свого підтвердження в судовому засіданні також не знайшли. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду № 5 від 25 травня 2001 року, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, враховує, що внаслідок перенесеної дитиною травми, оперативного втручання, лікування, тобто у зв`язку з заподіяним синові позивача ушкодженням здоров`я, позивач зазнала моральної шкоди, яка полягає в перенесених нею душевних хвилюваннях і стражданнях, оскільки наявність такого роду травми сама по собі свідчить про наявність таких страждань, що призвело до порушення звичайного ритму життя позивача, однак, беручи до уваги, що тяжких вимушених змін у її життєвих стосунках не відбулося, суд вважає обгрунтованим розмір заподіяної [PERSON] моральної шкоди в сумі 2000 гривень. Відтак, позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення. У зв`язку з частковим задоволенням позову слід вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як убачається з договору про надання правничої допомоги від 09.10.2020р., укладеного між [PERSON] та адвокатом Костишином В.М., гонорар адвоката за надання професійної правничої становить 10000 грн. Відповідно до акту про прийом-передачі грошових коштів за Договором про надання правничої допомоги від 09.10.2020р. квитанцій Приватбанку від 09.10.2020р., адвокатом Костишином В.М. отримано від [PERSON] грошові кошти у розмірі 9999,75 грн. Доводи представника відповідача про те, що квитанції Приватбанку від 09.10.2020р. не є належними доказами сплати витрат на правову допомогу, суд не може взяти до уваги, оскільки факт сплати коштів підтверджується також актом про прийом-передачу грошових коштів за Договором про надання правничої допомоги від 09.10.2020р., та, крім того відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати на правову допомогу стягуються як сплачені, так і ті, що підлягають сплаті. Оскільки позов задоволено на 6,67%, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає 666,98 грн. витрат на правову допомогу. Крім цього, у зв`язку з частковим задоволенням позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 840,80 грн. понесеного судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial