Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства «ВК «Краснолиманська» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26313,73 гривень, відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] в період часу з 16.10.2001 року по 19.08.2019 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин, в супереч ст. 116 КЗпП України, позивачу своєчасно не надано остаточного розрахунку. За затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 19.08.2019 року по 29.09.2019 року в сумі 26313,73 гривень. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, при чому позовні вимоги підтримані. Представником Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» Бушинською Є.В. (діюча на підставі довіреності) на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставним та необґрунтованими. Так, згідно наказу № 2240/К від 19.08.2019 року [PERSON] звільнений з посади помічника начальника дільниці підземного за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивачу нараховано заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку в загальній сумі 20847,30 гривень. Під час отримання позивачем трудової книжки будь-яких вимог щодо проведення розрахунку заявлено не було, тому ДП «ВК «Краснолиманська» вважає безпідставним обґрунтування позову посиланням на положення статті 116 КЗпП України. Повний розрахунок з позивачем проведено 30 вересня 2019 року, належні до виплати суми перераховано на поточний банківський рахунок. З огляду вказаного, відповідач ґрунтує позицію захисту тим, що звільнення та розрахунок при припиненні трудових відносин здійснені у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Окремо представник відповідача [PERSON] подала клопотання про розгляд справи в її відсутність. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» (до перейменування Державна холдінгова компанія «Краснолиманська». З трудової книжки позивача [PERSON] серійний номер [NUMBER] вбачається здійснення таких записів: -16.10.2001 року прийнятий гірником підземним 2 розряду з повним підземним робочим днем в шахті; -23.08.2005 року переведений майстром підземним з повним робочим днем в шахті; -26.06.2014 року переведений помічником начальника дільниці підземним з повним робочим днем в шахті; -04.10.2016 року переведений гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті; -18.06.2018 року - переведений помічником начальника дільниці підземним з повним робочим днем в шахті; -19.08.2019 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 7-9). Згідно довідки Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» № 2037 від 10.10.2019 року при звільненні [PERSON] нараховано заробітну плату в сумі 9145,14 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 11702,16 гривень (а.с. 13). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приймає до уваги наступне. За позицією позивача [PERSON] дії ДП «Вугільна компанія «Коаснолиманська» по несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільненні є протиправними, в зв`язку з порушенням строків виплати відповідач повинен понести відповідальність. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» позивач проводить наступний розрахунок суми середнього заробітку за період затримки. Дата звільнення позивача 19.08.2019 року, останніми календарними місяцями є липень 2019 року, червень 2019 року. Розрахунок середньоденного заробітку = (заробітна плата за червень 2019 року + заробітна плата за липень 2017 року) / кількість фактично відпрацьованих днів у червні 2019 року + кількість фактично відпрацьованих днів у липні 2019 року, тобто (15279,02 гривень + 0,00 гривень) / (18 + 0 ) = 848,83 гривень. Розрахунок кількості робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 19.08.2019 року по 20.09.2019 року (в межах позовних вимог) 31 день. Судом приймається висновок про слушність аргументів [PERSON] , наведених в позовній заяві та про часткове задоволення заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з огляду на наступні норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Відповідно до абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що відповідач ДП «ВК «Краснолиманська», оформивши 19.08.2019 року звільнення позивача [PERSON] та видавши йому трудову книжку, - обов`язок із проведення з працівником розрахунку в день звільнення не здійснив (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 2037 від 10.10.2019 року нараховані при звільненні [PERSON] суми коштів 20847,30 гривень (заробітна плата 9145,14 гривень, компенсація за невикористану відпустку 11702,16 гривень) за винятком обов`язкових утримань до сплати перераховано частинами: 25.09.2019 року 2300,00 гривень, 30.09.2019 року 4970,39 гривень, 30.09.2019 року 9225,91 гривень (а.с. 13). Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставі Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, та № 6-788цс16 від 14.12.2016 року. Враховуючи вказане, з огляду, що відповідачем у день звільнення розрахунок з позивачем не проведено, - підприємство має відповідати згідно за ст.117 КЗпП України. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд проводить за правилами, встановленими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року. Згідно п. 2 розділу II «Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року - обчислення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки № 2036, виданої 10.10.2019 року ДП «ВК «Краснолиманська» середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 848,83 гривень (а.с. 12). Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за вимогами позивача 31 день, тобто з 19.08.2019 року по 20.09.2019 року. Так, в постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 р. зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Таким чином, суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 20.08.2019 року (наступний день за звільненням) по 20.09.2019 року включно (в межах заявлених позовних вимог). З урахуванням роз`яснень Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2019 рік (лист від 08.08.2018 р. № 78/0/206-18), - суд зазначає, що кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні з 20.08.2019 р. по 20.09.2019 р. включно складає 23 дні. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 848,83 грн. (середньоденна заробітна плата) х 23 дні (кількість днів затримки розрахунку в межах позовних вимог) = 19523,09 гривень. Саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Приймаючи таке рішення, суд акцентує увагу на прийняту позицію відповідача щодо не надання пояснень по суті причин затримки виплати позивачу розрахункових сум у зв`язку із його звільненням з метою надання оцінки наявності / відсутності вини підприємства для підтвердження / спростування підставності застосування до спірних відносин сторін положення ст. 117 КЗпП України. Суд, надавши правову оцінку позовній заяві, ухвалюючи рішення про присудження до стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. п. 1 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Тобто, з позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в заявленому позивачем розмірі 26313,73 гривень підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 гривень, який сплачено позивачем (а.с. 1) Позовні вимоги задоволено частково на суму 216272,65 гривень (на 74 %), тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 568,62 гривень (768,40 грн. х 74 % / 100 %). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 83, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 9, 263, 617 ЦК України,

Outcome: partial