Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

До суду 28 липня 2016 року надійшов позов [PERSON] до Акціонерного товариства "УкрСиббанк", згідно якого просив визнати недійсним пункт 1.1. Договору про надання споживчого кредиту №11016729000, укладеного 06 липня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») у частині визначення кредиту в іноземній валюті у сумі 265 650 швейцарських франків та встановити, що фактично кредит був виданий в національній валюті України - гривні в сумі 1 057 823, 61 грн.. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06.07.2006 року між ним, [PERSON] , та банком було укладено договір про надання споживчого кредиту №11016729000, відповідно до умов якого банк надавав йому грошові кошти у іноземній валюті у сумі 265 650 швейцарських франків, а він як позичальник мав повернути вказаний кредит у повному обсязі не пізніше 06.07.2023 року, сплачуючи щомісячно платежі по тілу кредиту та відсотки у розмірі 8,99% річних за користування кредитом. Розрахунки мали проводитись у швейцарських франках. Вказував, що на час укладення кредитного договору він вів перемови щодо організації бізнесу зі Швейцарією та під час попередніх перемовин про надання кредиту він погодився на вказані умови, домовився з продавцем квартири та за рахунок взятих у борг коштів сплатив завдаток за квартиру в сумі 20 тис. дол.. США, розраховуючи на те, що за поставлену в Швейцарією продукцію буду отримувати швейцарські франки та погашати таким чином франками кредит. Вказував, що коли настав час отримання кредиту працівниками банку було заявлено йому про неможливість надання кредиту в швейцарських франках та про необхідність отримання коштів у гривні. Оскільки він сплатив значну суму завдатку за квартиру, зв`язаний домовленістю із продавцем щодо дати купівлі-продажу квартири, він був вимушений погодитись на умови банку про виплату кредиту в гривні. Вказував, що протягом 2006-2009 років виконував зобов`язання за кредитним договором, проте із різким зростанням курсу долара та зниженням ділової активності в державі, зниженням його прибутків, він не зміг виконувати зобов`язання. Після пред`явлення банком до нього претензії, він дізнався, що був введений банком в оману та до нього умисно не були доведенні обставини щодо валюти кредитування та реальної сукупної вартості кредиту, що має наслідком дисбалансу його прав та обов`язків із правами та обов`язками банку, що призвело до суттєвого збільшення реальної вартості кредиту та спричинення йому збитків. Посилався, що за кредитним договором вказано, що він мав отримати у кредит кошти у сумі 265 650 швейцарських франків, проте фактично він отримав кошти у гривні у сумі 1 057 823,61 грн.. Вважає, що банк вдався до нечесної підприємницької діяльності та ввів його в оману щодо валюти кредитування, порядку його надання та погашення. Додатково вказував, що за погашення кредиту здійснювалась конвертація з доларів США в швейцарські франки, за що стягувалась комісія у розмірі 1-2% від сплачуваної суми, про яку він не був попереджений. Також банком в односторонньому порядку змінив проценту ставку і вона зросла з 8,99% до майже 19%, що на думку позивача суперечить встановлену Законом України від 12.12.2018 року №661-У1 щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського владу та кредитного договору в односторонньому порядку. Вказував, що йому не було надано інформації щодо істотних умов договору як загальна вартість кредиту та порядок його повернення. За викладених обставин звернувся до суду з дійсним позовом. У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження с. Нікітіної С.Й. та ухвалою суду від 01.08.2016 року провадження по справі було відкрито. У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 19.09.2017 року справу було прийнято до провадження. Призначено до розгляду на 07.11.2017 року. Ухвалою суду від 07.11.2017 року за клопотанням представника позивача було витребувані докази з ПАТ «УкрСиббанк». Розгляд справи відкладено на 17.01.2018 року. 17.01.2018 року розгляд справи відкладено на 14.03.2018 року у зв`язку з ненаданням витребуваних доказів. 14.03.2018 року розгляд справи відкладено на 10.05.2018 року у зв`язку з ненаданням банком витребуваних доказів та неявкою представника відповідача. Ухвалою суду від 10.05.2018 року до участі у справі було залучено Тарасову Ю.А. в якості судового експерта. Також ухвалою суду від 10.05.2018 року застосовано до відповідача захід процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 0,5 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 881 (вісімсот вісімдесят одну) гривню в дохід держави за невиконання ухвали суду про витребування доказів. Розгляд справи відкладено на 11.06.2018 року. Вимоги ухвали суду від 07.11.2017 року щодо надання витребуваних доказів були виконані банком 11.06.2018 року (т.1, а.с.137-177) 11.06.2019 року розгляд справи був відкладений на 09.07.2018 року за клопотанням представників для ознайомлення з матеріалами справи. У підготовче судове засідання 09.07.2018 року з`явився позивач та його представник, які зазначили, що з їх боку до сих пір надані не всі докази по справі. Представник банку у підготовче засідання не з`явився, суд належним чином сповістив його про день, час та місце засідання. Ухвалою суду від 09.07.2018 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 23.10.2018 року. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці 23.10.2018 року розгляд справи відкладено на 17.01.2019 року. 17.01.2019 року розгляд справи був відкладений на 17.04.2019 року у зв`язку з неявкою сторін. 17.04.2019 року розгляд справи було відкладено на 19.06.2019 року у зв`язку з зайнятістю судді у розгляді іншої справи. У судовому засіданні 19.06.2019 року була присутній судовий експерт Тарасова Ю.А., яка повідомила, що термін її свідоцтва судового експерта закінчився 27.05.2019 року та на теперішній час вона проходить перекваліфікацію, а тому не може виконувати обов`язки судового експерта, у зв`язку з чим судом виключено експерта з кола учасників процесу. Позивач та його представник у судовому засіданні подані позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач посилався на те, що він дійсно отримав кредит у гривні, хоча умовами кредитного договору було передбачено надання кредиту в іноземній валюті - швейцарських франках. Позивачу не зрозуміло, чому у банку не збереглись меморіальні ордери за 2006-2007 роки щодо видачі коштів, оскільки вони зобов`язані їх зберігати ще протягом 5 років із дня закінчення договору. При цьому, ордеру на зарахування коштів немає, а на списання банк надав. Представник позивача посилався на те, що банком була застосована нечесна підприємницька діяльність, кредит був виданий у гривні, а погашення могло здійснюватись лише на між біржовій валютній біржі і за погашення боргу в 2006-2009 роках банк стягував комісію за конвертацію валюти. Вважає, що це фікція. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував поти позову та просив відмовити. Наполягав на тому, що умови кредитного договору з боку банку були виконанні у повному обсязі та надано кредит згідно умов договору, підстав для визнання в частині його недійсним немає. По справі було оголошено перерву до 18.09.2019 року. У судовому засіданні 18.09.2019 року суд протокольною ухвалою виключив із числа учасників судового експерта Тарасову Ю.А.. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник відповідача заперечував, просив засотувати до спірних правовідносин строки давності. По справі було оголошено перерву до 03.12.2019 року. У судове засідання 03.12.2019 року з`явився позивач та його представник, які позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Щодо строків заперечували, вказали, що у рамках іншої цивільної справи вони дізнались про претензії банку про стягнення кредиту саме в швейцарських франках, не зважаючи на те, що він був виданий у гривні. Тоді вони і дізнались про порушення прав позивача як споживача. Представник позивача у судовому засіданні посилався на те, що розроблений та затверджений банком так званий Паспорт кредитування фізичних осіб у швейцарських франках передбачає видачу позичальникам лише в гривні і ні при яких умовах швейцарського франку. Згідно з даним паспортом обмін швейцарських франків на українську гривню може проводитись лише на Міжбанківській валютній біржі України. Однак на запити Національний банк України повідомив, що 06.07.2006 року «УкрСиббанк» з продажем швейцарського франку на МВБУ не виходив, а на вказану дату середньозважений курс продажу швейцарського франку на МВБУ складав 4,009053 грн.. Отже, вважає, що оформлення кредиту в швейцарських франках є фікцією, банк не збирався та не мав можливості надати кредит в швейцарських франках. Також банк з порушенням умов кредитного договору, без повідомлення позичальника, змінював розмір процентної ставки. Окрім того, банком допущено ряд інших порушень, зокрема графік погашення кредиту не містить основної суми кредиту і процентів за користування кредитом; містить двозначності щодо можливості та порядку дострокового повернення кредиту. Представник банку у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. Надав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи відкласти, між тим поважності причин неявки суду не повідомив. До суду надійшла заява представника банку про застосування до спірних правовідносин строків давності (т.1, а.с.58). Суд, з огляду на строки розгляду даної справи (з 2016 року), зважаючи на те, що у минулих судових засіданнях сторони надавали свої пояснення по суті справи, а також те, що представник відповідача поважні причини неявки суду не довів, залишив без задоволення клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи та ухвалив згідно положень ч.1, 3 ст. 223 ЦПК України проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 06 липня 2006 року між [PERSON] та банком було укладено договір про надання споживчого кредиту №11016729000, відповідно до п.1.1 якого банк взяв на зобов`язання надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 265 650 швейцарських франків. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 1 094 824, 67 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Строк кредитування визначено до 06 липня 2023 року. Згідно умов договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п.1.4 договору). Сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути основну суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов цього договору на рахунок [NUMBER] в АКІБ «Укрсиббанк». Кредит вважається повернутим у разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на рахунок банку, зазначений у цьому договору (п.п.1.2.2 п.1.2 договору). Нарахування та сплата відсотків за договором здійснюється у наступному порядку: Згідно п.1.3 договору, за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи із дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 8.99% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 даного Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п.9.2 цього Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Згідно умов п.9.2 Договору, банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки у сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із значенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана у розділі 12 цього Договору, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив банку при зміні адреси. Такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору. Між тим, як вбачається з позову, позивач просить визнати недійсним пункт 1.1. Договору в частині визначення кредиту в іноземній валюті у сумі 265 650 швейцарських франків та встановити, що фактично кредит був виданий в національній валюті України - гривні в сумі 1 057 823, 61 грн.. Згідно пояснень позивача та його представника кошти у кредит позивач отримав у гривні. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. У силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За правилами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено в абзаці 1 п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Також, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Так, Положеннями п. 2 ч. 1, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема таких як: її наявність, склад, методи використання, метод і дата надання, кількість, специфікація, очікувані результати споживання тощо (п. 1 ч. 2 ст. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якою позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися у даному випадку відповідачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Банки мають надавати споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Матеріалами справи підтверджується факт укладання спірного кредитного договору, про що свідчить підписи сторін на кожній сторінці. Згідно додатку №1 до Наказу №814 від 26.06.2006 року «Паспорт «Кредитування фізичних осіб у швейцарських франках» (розділ 4) надання кредиту здійснюється з початкового рахунку банку на поточний рахунок клієнта в швейцарських франках із подальшим продажем швейцарських франків на міжбанківському валютному ринку України, згідно заяви клієнта на продаж швейцарських франків, та зарахуванням національної валюти від продажу на поточний рахунок клієнта в гривні. При цьому нараховується комісія на користь банку за продаж швейцарських франків, яка сплачується з поточного рахунку клієнта чи вноситься готівкою до каси банку. Між тим, із боку банку не надано доказів щодо зарахування на поточний рахунок позивача грошових коштів саме в іноземній валюті у розмірі 265 650,00 швейцарських франках за результатами продажу на МВР України. У матеріалах справи відсутні, а представником банку не надано, первинних документів банку та позичальника щодо перерахування грошових коштів на рахунок позичальника (меморіальні ордери, платіжні доручення, тощо) за результами продажу іноземної валюти у розмірі 265 650,00 швейцарських франках на МВРУ, а також відомості банку щодо застосованого курсу за вказаною операцією з продажу. Як вбачається зі змісту Листа Національного банку України від 20.11.2015 року (т.1, а.с.19-21), банк 06.07.2006 року не здійснював операції з купівлі/продажу безготівкових швейцарських франків за гривні за даними системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України НБУ, при цьому за даними статичної форми №520 за 06.07.2006 року банком було відображено інформацію щодо операцій з купівлі-продажу безготівкового швейцарського франку за гривні. Окрім того, досліджуючи зміст умов кредитного договору, встановлено, що останній не містить відомостей про фактичні тарифи та розміри комісій, що справляються позичальником на користь банку за операції з отримання та погашення кредитних коштів. У матеріалах справи відсутні належні докази щодо повідомлення банком позичальника про умови кредитування в швейцарських франках, про сукупну вартість кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту, розміру реальної відсоткової ставки, а також будь-які повідомлення щодо зміни розміру процентної ставки у порядку, передбаченому п.9.2 Кредитного договору; рішення уповноважених органів банку, що регламентують, узгоджують та підтверджують встановлення нового розміру процентної ставки (з 2010 року відсоткова ставка склала 17,98% річних) за вказаним договором протягом період з 2006-2015 роки. А отже, встановити дотримання банком при укладенні договору про надання споживчого кредиту №11016729000 від 06.07.2006 року вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» за наданими суду матеріалами не вбачається можливим, а саме в частині валюти, в якій позивачу було надано кредит. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає можливим визнати недійсним пункт 1.1. Договору про надання споживчого кредиту №11016729000, укладеного 06 липня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк»), у частині визначення кредиту в іноземній валюті у сумі 265 650 швейцарських франків. При цьому, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК). Вимог позивача щодо встановлення факту отримання ним кредиту в національній валюті України - гривні у сумі 1 057 823, 61 грн. суд вважає неналежним способом захисту прав у розумінні ст. 16 ЦК України, тому в цій частині вимог суд відмовляє. Щодо строків давності заявлених представником відповідача суду враховує наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушено, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенція (пункту 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). В своїй заяві та поясненнях в судовому засіданні позивач пояснив, що йому стало відомо про те що банк йому видав кредит у швейцарських франках лише при пред`явленні ними позову про стягнення з нього заборгованості ( №522/9547/14), позов поданий 28.05.2014р.. Строк кредиту до 06.07.2023р. У зв`язку з наведеним. Суд вважає що позивачем не пропущено строк позовної давності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Із урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги є частково доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial