Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про повернення належної позивачу земельної ділянки та відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки. На обґрунтування позову позивач вказав, що має у власності земельну ділянку площею 5,62 га, кадастровий номер 4820684900:02:000:0115, яку позивач передав в оренду третій особі фізичній особі-підприємцю [PERSON] 10.08.2020 року були встановлені межі земельної ділянки позивача в натурі (на місцевості) та на вказаній земельній ділянці були встановлені межові знаки. 24.08.2020 року працівниками відповідача були знищенні межові знаки на належній позивачу земельній ділянці та проведене її засівання сільськогосподарськими культурами, тим самим відповідач вчинив самовільне зайняття належної позивачу земельної ділянки, за що його керівник був притягнутий до адміністративної відповідальності. На вимогу позивача про звільнення належної йому земельної ділянки відповідач не реагує. Державним інспектором підрозділу Держгеокадастру розрахований розмір шкоди, завданої самовільним зайняттям належної позивачу земельної ділянки, який становить 17006,12 грн. У зв`язку з вказаним позивач просив зобов`язати відповідача повернути належну йому земельну ділянку зі складенням акту прийому-передачі, стягнути з відповідача на користь позивача завдану самовільним зайняттям земельної ділянки шкоду та судові витрати по сплаті судового збору та за професійну правничу допомогу. Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позовна заява надійшла до суду 17.03.2021 року. 22.03.2021 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 14.04.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, оскільки відповідач не здійснював самовільного зайняття належної позивачу земельної ділянки так, як користувався нею до 2012 року на підставі укладеного з позивачем договору оренди, а після закінчення строку його дії в 2012 році за згодою сторін для зручності обробітку позивач отримав аналогічну за площею земельну ділянку на іншому масиві, про що був складений акт. Наданий розрахунок шкоди не підтверджує того, що позивач реально зазнав такої шкоди, оскільки з 2012 року позивач від інших осіб отримував орендну плату від здачі в користування земельної ділянки, яку отримав від відповідача на підставі акту в 2012 році взамін належної позивачу. Також 14.04.2021 року від відповідача до суду надійшла зустрічна позовна заява до позивача та третьої особи про повернення земельної ділянки. Ухвалою від 05.05.2021 року зустрічна позовна заява повернута відповідачу на підставі ч.3 ст. 194 ЦПК України. 27.04.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою позивач заперечив проти викладених відповідачем у відзиві аргументів, вказавши, що факт самовільного зайняття належної позивачу земельної ділянки підтверджується матеріалами перевірки, проведеної службовими особами ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. Відповідач не надав суду доказів проведеного сторонами у відповідності із законом обміну правами оренди земельних ділянок та укладення відповідних договорів оренди (суборенди) щодо цього. 12.05.2021 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказав на те, що позивач не надав доказів часу знищення межових знаків на земельній ділянці позивача. Постанови інспектора Держгеокадастру про притягнення службових осіб відповідача до адміністративної відповідальності оскаржуються ними в суді в порядку адміністративного судочинства. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов та просили його задовольнити. Відповідач не забезпечив явку свого представника, про час та місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням. Від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що керівником відповідача ( [PERSON] ) поданий до суду адміністративний позов про скасування постанов від 10.03.2021 року про його притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП, в тому числі за зайняття належної позивачу земельної ділянки. У зв`язку з цим відповідач просив відкласти розгляд справи до закінчення розгляду вказаного вище адміністративного позову. Вислухавши думку представників позивача, суд ухвалив про відмову в задоволенні клопотання відповідача, оскільки заявлена обставина відповідно до ст. 223 ЦПК України не є підставою для відкладення розгляду справи. Також, переглянувши отриману судом копію позовної заяви за адміністративним позовом [PERSON] про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, суд вважає, що відсутні і визначені п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України підстави для зупинення провадження у даній справі, оскільки оспорення постанов про притягнення керівника відповідача до адміністративної відповідальності не є тією обставиною, яка об`єктивно унеможливлює розгляд даної справи, у зв`язку з тим, що сторонами надані інші докази, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. При цьому, за загальним правилом, визначеним ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За такого, у зв`язку з тим, що відповідач не забезпечив явку свого представника, при цьому був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, подав до суду відзив та всі передбачені процесуальними нормами заяви по суті справи і його заява про відкладення розгляду не підлягає задоволенню, то суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідача. Третя особа до суду не з`явилася, про час та місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням, пояснень на позов чи відзив не подавала. Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2020 року; копію витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.09.2020 року; копію квитанції відділення зв`язку; копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення; копію договору оренди землі від 10.01.2019 року; копію заяви [PERSON] від 20.06.2020 року; копію заяви [PERSON] від 17.10.2020 року; копію повідомлення Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області від 02.11.2020 року №М-11/55-2020; копію акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 02.10.2020 року №631-ДК/642/АП/09/01/-20; копію акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 02.10.2020 року №631-ДК/643/АП/09/01/-20; копію акту обстеження земельної ділянки від 02.10.2020 року №631-ДК/345/10/01/-20; копію розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки; копію адвокатського запиту від 12.01.2021 року; копію повідомлення ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 18.01.2021 року №29-14-0.168-310/2-21; копію договору про надання правової допомоги №04/09/2020 від 02.09.2020 року; копію прибуткового касового ордера №04/09/2020 від 02.09.2020 року; копію прибуткового касового ордера №04/01/2021 від 13.01.2021 року; копію описового листа; копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення; копію акту передачі земельних ділянок СТОВ «Дружба» у власне користування [PERSON] від 05.09.2012 року; копію графічного зображення місця розташування земельної ділянки; копію відомостей з реєстру платників податків про отримані доходи; копію повідомлення Плющівського ТОВК Баштанської міської ради від 28.10.2020 року №215/20.03-02; копію повідомлення СТОВ «Дружба» від 05.03.2021 року №14; копію повідомлення СТОВ «Дружба» від 09.11.2020 року №09/11-1; копію повідомлення СТОВ «Дружба» від 03.04.2021 року №03/04; копію відповіді СТОВ «Дружба» від 09.11.2020 року №09/11; копію претензії від 29.09.2020 року; копію відповіді СТОВ «Дружба» від 09.11.2020 року №09/11-1; копію наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 18.01.2021 року №12-ДК; копію акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 08.02.2021 року; копію акту обстеження земельної ділянки від 08.02.2021 року №12-ДК/25/АО/10/01/-21; копію припису від 24.02.2021 року; копію протоколу про адміністративне правопорушення від 24.02.2021 року №12-ДК/0048П/07/01-21; копію постанови про накладення адміністративного стягнення від 10.03.2021 року №12-ДК/0051По/08/01/-21; копію акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.02.2021 року; копію припису від 01.03.2021 року; копію протоколу про адміністративне правопорушення від 01.03.2021 року №12-ДК/0056П/07/01-21; копію постанови про накладення адміністративного стягнення від 11.03.2021 року №12-ДК/0055По/08/01/-21; копію адміністративного позову [PERSON] від 29.03.2021 року; копію платіжного доручення №@2PL112078 від 05.05.2021 року; копію платіжного доручення №@2PL114913 від 05.05.2021 року; копію платіжного доручення №@2PL627589 від 12.03.2021 року; копію платіжного доручення №@2PL770837 від 05.04.2021 року; копію описового листа), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,62 га, кадастровий номер 4820684900:02:000:0115, що розташована на території Баштанської об`єднаної територіальної громади (Плющівської сільської ради) Баштанського району Миколаївської області. Вказана земельна ділянка зайнята відповідачем СТОВ «Дружба» без укладення будь-яких договорів щодо володіння та користування даною земельною ділянкою та без реєстрації своїх прав на вказану земельну ділянку. Факт зайняття відповідачем належної позивачу земельної ділянки підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 08.02.2021 року, актом обстеження земельної ділянки від 08.02.2021 року №12-ДК/25/АО/10/01/-21, приписом від 24.02.2021 року. При цьому суд не приймає як доказ постанову про притягнення керівника відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності, оскільки, по-перше, вказана постанова не набрала законної сили та оскаржена до суду, по-друге, встановлені в такій постанові обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України не мають для суду преюдиційного значення, оскільки така постанова винесена не судом. Натомість, як вказано вище, іншими доказами підтверджується факт зайняття відповідачем земельної ділянки позивача і сам відповідач у заявах по суті справи вказаного факту не заперечує, підтверджуючи своє користування земельною ділянкою позивача, вважаючи таке користування правомірним. Суд не може погодитись з позицією відповідача щодо того, що таке користування відповідачем належною позивачу земельною ділянкою не є самовільним у зв`язку зі складенням акту передачі від 05.09.2012 року, яким, за позицією відповідача, сторони обмінялись земельними ділянками. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. За такого, фактичне використання земельної ділянки не буде самовільним лише за умови, якщо така земельна ділянка передана в користування на підставі відповідного правочину або у інший передбачений законом спосіб. Натомість суду не надані докази того, що між сторонами в належній формі та з належним змістом щодо всіх істотних умов був укладений договір оренди землі, як того вимагає ст. 6 Закону України «Про оренду землі» для набуття прав оренди земельної ділянки. Також відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Крім того, згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У зв`язку з вказаним, таким, що не є самовільним користуванням земельною ділянкою, є користування на підставі відповідного договору або користування на підставі речового права, яке зареєстроване у встановленому законом порядку. У випадку, який є предметом судового розгляду, відповідно до наявної у справі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач не має зареєстрованого права користування або іншого речового права на належну позивачу земельну ділянку. Позиція відповідача щодо того, що шляхом складення 05.09.2012 року акту передачі сторони здійснили обмін правами користування на земельні ділянки є необґрунтованою у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.3-4 ст. 37-1 ЗК України власники та орендарі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих у масиві земель сільськогосподарського призначення, на період дії договору оренди можуть обмінюватися належними їм правами користування земельними ділянками шляхом взаємного укладання між ними договорів оренди, суборенди відповідних ділянок. Особа, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, має право орендувати інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані у такому масиві, а у разі якщо інші земельні ділянки перебувають в оренді, - на одержання їх у суборенду, за умови передачі їх власнику (орендарю) у користування (оренда, суборенда) іншої земельної ділянки, розташованої у цьому ж масиві, на такий самий строк та на таких самих умовах, якщо внаслідок черезсмужжя невикористання таких земельних ділянок створює перешкоди у раціональному використанні земельних ділянок, що перебувають у користуванні цієї особи. Право оренди землі набувається в порядку, встановленому Законом України "Про оренду землі". Особою, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, є землекористувач, якому належить право користування (оренда, емфітевзис) земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення, загальною площею не менш як 75 відсотків усіх земель масиву. Процедура такого обміну правами користування земельними ділянками шляхом укладення відповідних договорів визначена ст. 8-2 Закону України «Про оренду землі». За такого, обмін належними сторонам правами користування земельними ділянками здійснюється виключно на підставі відповідних договорів оренди (суборенди), форма, зміст та істотні умови яких визначені Законом України «Про оренду землі» і, як вказувалось вище, такі права оренди підлягають державній реєстрації та виникають саме з моменту державної реєстрації такого права. В даному випадку акт від 05.09.2012 року не містить всіх істотних умов та не є договором оренди (суборенди) і відповідні права користування не зареєстровані у відповідному реєстрі. З комплексу описаних вище обставин слідує, що фактичне користування відповідачем земельною ділянкою позивача здійснюється без передбаченої законом підстави та не у визначений законом спосіб, отже є самовільним. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Крім того, згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За такого, позов в частині зобов`язання відповідача повернути самовільно зайняту ним земельну ділянку позивачу підлягає задоволенню. При цьому, вимога позивача про необхідність складення при такому поверненні акту прийому-передачі є зайвою, оскільки належним та достатнім способам захисту в даному спорі є саме повернення майна, а порядок виконання судових рішень, в тому числі і рішень про повернення майна, визначений Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5. Натомість вказівка в судовому рішенні будь-яких додаткових умов його виконання може навпаки ускладнити виконання такого рішення та негативно вплинути на ефективність обраного способу судового захисту. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача шкоди, завданої самовільним зайняттям належної позивачу земельної ділянки, в сумі 17006,12 грн., то суд вважає, що в задоволенні вказаних позовних вимог належить відмовити у зв`язку з наступним. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до п. «б» ч.1 ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Згідно з п. «д» ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, серед іншого, внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки . Відповідно до ч.3 ст. 157 ЗК України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Крім того, згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, відповідно до постанови Верховного Суду від 22.05.2019 року по справі №311/1841/18 відповідно до частини другої статті 157 ЗК України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284; Методика визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затверджена Постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 25 липня 2007 року. Проте, норми вказаних актів, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють права та обов`язку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Методики. Відшкодування шкоди у зв`язку із самовільним зайняттям земельних ділянок є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків, заподіяної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених Законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди покладає на позивача обов`язок довести, що вона не є абстрактною, а дійсно завдана у результаті протиправних дій відповідача. За такого, для вирішення питання про стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, позивач має надати докази того, що така шкода йому реально була заподіяна, тобто що власник земельної ділянки реально недоотримав доходи внаслідок зайняття його земельної ділянки. Проте позивачем окрім розрахунку завданої шкоди, здійсненого інспектором Держгеокадастру, інших доказів реальності заподіяння йому шкоди не надав, натомість відповідачем надані відомості, що сторони здійснили фактичний обмін правами користування земельними ділянками і хоч такий обмін був здійснений без дотримання визначеної законом форми та процедури, але внаслідок такого фактичного обміну сторонами правами на земельні ділянки позивач з 2012 року отримував дохід від передачі в оренду фактично отриманої у користування земельної ділянки, що спростовує те, що позивач внаслідок самовільного зайняття його земельної ділянки зазнав реальних збитків у вигляді недоотриманих доходів. У зв`язку з викладеним в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача шкоди, завданої самовільним зайняттям належної позивачу земельної ділянки, в сумі 17006,12 грн. належить відмовити. Таким чином, встановлені судом обставини вказують на можливість часткового задоволення позову та необхідність зобов`язання відповідача повернути позивачу належну останньому земельну ділянку, в задоволенні вимог про відшкодування шкоди належить відмовити. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, тому згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім витрати на оплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду копією договору про надання правової допомоги №04/09/2020 від 02.09.2020, копією свідоцтв про право на заняття адвокатською діяльністю, ордерами на надання правничої (правової) допомоги, описом наданих послуг, копіями платіжних доручень та прибуткових касових ордерів про сплату позивачем на професійну правничу допомогу грошових коштів на загальну суму 24208 грн. Відповідач, при цьому не заявляв про неспівмірність понесених позивачем витрат та не надавав відповідних доказів такої неспівмірності, як це передбачає ч.6 ст. 137 ЦПК України. Загальна ціна позову в даній справі становить 165380 грн., з яких вартість земельної ділянки, яка підлягає поверненню (вартість задоволеної частини позовних вимог) становить 148374 грн., що становить 90% від загального розміру позовних вимог. Отже з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягає стягненню на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1488,60 грн. (1654 х 90%), а на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - 21787,20 грн. (24208 х 90%). На підставі викладеного та

Outcome: partial