Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому, після уточнення позовних вимог, визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення садівництва площею 0,1017га, розташовану на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області в Садівничому товаристві «Електрон» (далі земельна ділянка); визнати факт набуття та реєстрацію [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку незаконними та неправомірними; визнати недійсними та скасувати розпорядження Дергачівської райдержадміністрації за № 92 від 27 січня 2010 року і виданий на його підставі [PERSON] акт на право власності на дану земельну ділянку та скасувати за [PERSON] проведену 30 травня 2010 року за реєстровим № 011069300302 реєстрацію права власності на земельну ділянку; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. за реєстровим № 6556, та скасувати за [PERSON] проведену 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального кругу Веселовським А.Г. державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (номер запису про право власності: 2703715, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 170279263220; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - індексний номер - 6364301 від 30 вересня 2013 року); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. за реєстровим № 3941, та скасувати за [PERSON] проведену 21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (номер запису про право власності: 17533146, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 170279263220; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - індексний номер 32457763 від 21 листопада 2016); визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування земельною ділянкою з розташованим на ній будинком, та усунути позивачу перешкоди у користуванні цим майном шляхом виселення з нього відповідачів, звільнення цього майна від їхніх речей та шляхом фактичної передачі цього майна у постійне користування позивача, посилаючись на те, що 22 лютого 2002 року відповідач [PERSON] придбав у [PERSON] право володіння і користування земельною ділянкою, на підтвердження чого [PERSON] надав [PERSON] розписку від 22 лютого 2002 року, в якій підтвердив, що він отримав від [PERSON] вартість майна (неузаконеного будинку) і насаджень на ділянці [NUMBER] в Садовому товаристві «Електрон», у зв'язку з чим не має до [PERSON] жодних претензій по вказаній земельній ділянці. У зв'язку з придбанням права користування земельною ділянкою [NUMBER] в Садовому товаристві «Електрон», з 22 лютого 2002 року відповідач [PERSON] став постійним користувачем вказаної земельної ділянки та членом Садового товариства «Електрон», у якому вона знаходилась. 16 травня 2006 року відповідач [PERSON] передав позивачу право володіння і користування земельною ділянкою за ціною в розмірі 150000,00грн, на підтвердження чого відповідач [PERSON] видав позивачу власноручно написану розписку від 16 травня 2006 року, в якій підтвердив, що він отримав від позивача обумовлену ціну передачі права постійного користування майна в сумі 150000,00грн в повному обсязі. Вказана розписка була видана відповідачем [PERSON], в першу чергу, з метою засвідчення факту отримання ним від позивача 150000,00грн в обмін на вступ позивача замість відповідача до Садового товариства «Електрон» та отримання права постійного користування земельною ділянкою [NUMBER]. Після цього, [PERSON] добровільно з власної ініціативи припинив своє членство в Садовому товаристві «Електрон», а позивач став новим членом Садового товариства «Електрон» і отримав про це членську книжку садовода за [NUMBER], де зазначено, він є новим членом Садового товариства «Електрон», а земельна ділянка [NUMBER] тепер знаходиться у його постійному користуванні. У зв'язку з передачею позивачу права постійного користування земельною ділянкою [NUMBER] в Садовому товаристві «Електрон», 16 травня 2007 року до Правління Садового товариства «Електрон» відповідач [PERSON] подав власноручно написану заяву, в якій просив переоформити право користування земельною ділянкою [NUMBER] площею 12,5 соток на позивача [PERSON]. У вказаній заяві відповідач [PERSON] додатково зазначив, що розрахунок із ним за вказану земельну ділянку позивач здійснив у повному обсязі. На вказаній заяві відповідача [PERSON] міститься резолюція голови Садового товариства «Електрон» [PERSON] про задоволення прохання відповідача та про необхідність переоформлення переданої у постійне користування земельної ділянки на позивача. Позивач отримав членську книжку садовода на земельну ділянку, сплачував членські внески. Більш того, у січні 2016 року представник позивача засобами поштового зв'язку тримав від Садового товариства «Електрон» письмове повідомлення від 24 грудня 2015 року, в якому зазначалось, що у позивача перед товариством виникла заборгованість зі сплати членських внесків за останні два роки, у зв'язку з чим товариство вимагало негайно погасити цю заборгованість, аби не поставало питання про необхідність виключення позивача зі складу членів садового товариства. Ці вимоги були задоволені. При ознайомленні з матеріалами кримінального провадження, з'ясувалося що 30 травня 2010 року відповідач [PERSON] зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі розпорядження Дергачівської райдержадміністрації № 92 від 27 січня 2010 року. Таким чином, 30 травня 2010 року відповідач [PERSON] протиправним шляхом злочинно зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку, право постійного користування якою ще в травні 2006 року передав позивачу [PERSON]. У зв'язку з цим, з метою захисту та відновлення своїх порушених прав позивач був змушений звернутися за отримання правової допомоги до ТОВ «Харківський центр правової допомоги». 19 вересня 2016 року ТОВ «Харківський центр правової допомоги» в інтересах позивача отримало інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої стало відомо, що 30 вересня 2013 року відповідач [PERSON] продав належну позивачу земельну ділянку [NUMBER] в Садовому товаристві «Електрон» [PERSON], про що між ними був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.09.2013, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. за реєстровим № 6556. Крім того, 21 листопада 2016 року, відповідач [PERSON] здійснив відчуження даної земельної на користь [PERSON], про що між ними був укладений договір купівлі-продажу, 21 листопада 2016 року посвідчений ПН Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. за реєстровим № 3941. За таких обставин слід звернути увагу на вимоги норми ч. 1 ст. 396 ЦК України, згідно якої особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина 1 статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). Укладені і нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельної ділянки між відповідачами є недійсним в силу ст. ст. 203, 215, 396 ЦК України, оскільки вони спрямовані на порушення права позивача як постійного користувача вказаною земельною ділянкою. Крім того, реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачами підлягає скасуванню за рішенням суду. Тому, за позивачем на підставі рішення суду має бути визнано право постійного користування на спірне майно, оскільки це право було порушено відповідачами і, отже, не визнається ними. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача Дергачівської РДА надійшла заява про розгляд справи без участі представника, проти позову не заперечують. Від Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області надійшли письмові пояснення, в яких просять справу розглядати без участі представника та зазначено, що відповідно до книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, наявних у відділі, право власності на земельну ділянку площею 0,1017га для ведення садівництва, розташовану на території Русько-Лозівської сільської ради, садівниче товариство «Електрон», ділянка [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], за №011069300302 від 30.03.2010 згідно з державним актом [NUMBER] зареєстрованого на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження голови Дергачівської РДА від 27.01.2010 №92. 30.09.2013 за №2703715 право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано на ім'я [PERSON]. 21.11.2016 за №17533146 право власності зареєстровано на ім'я [PERSON]. Відповідач [PERSON] надав письмові заперечення проти позову, згідно яким позовні вимоги не визнає, оскільки являється неналежним відповідачем, так як спірна земельна ділянка йому не належить, а належить на праві приватної власності [PERSON]. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши заяву про підтримання уточнених позовних вимог та розгляд справи без його участі. Від третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовського А.Г. надійшла заява, з якої вбачається, що він заперечує проти позовних вимог в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.09.2013 та в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки для вчинення правочину [PERSON] подав усі необхідні документи, зазначив, що на момент укладення договору відносно земельної ділянки ні з ким іншим не укладено будь-яких договорів щодо її відчуження, а також земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про які в момент складання цього договору продавець не міг знати. Відсутність заборони відчуження спірної земельної ділянки була перевірена, про що був сформований відповідний витяг. Таким чином, оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки на момент його укладення і нотаріального посвідчення не суперечив вимогам законодавства, а скасування державної реєстрації є похідною, тому задоволенню не підлягає. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про кооперацію» (у редакції станом на момент виникнення правовідносин) кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування; обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про кооперацію» метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю. Основними завданнями кооперації є: підвищення життєвого рівня членів кооперативів, захист їх майнових інтересів і соціальних прав; створення системи економічної і соціальної самодопомоги населення та суб'єктів господарювання; залучення у виробництво товарів, робіт, послуг, додаткових трудових ресурсів, підвищення трудової і соціальної активності населення; створення і розвиток інфраструктури, необхідної для провадження господарської та іншої діяльності кооперативів з метою зростання матеріального добробуту їх членів та задоволення потреб у товарах і послугах; сприяння сталому розвитку та становленню засад демократичного розвитку суспільства. Статтею 4 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооперація базується, в тому числі, на принципі безпосередньої участі членів кооперативної організації у її діяльності. Судом встановлено, що [PERSON] являвся членом садівничого товариства «Електрон» та користувався земельною ділянкою [NUMBER], що надана йому у користування, що підтверджено довідкою, виданою головою СТ «Електрон» (а.с.22). Згідно вимог п. «а» ч.1 ст. 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Згідно розписки [PERSON] отримав за свою ділянку [NUMBER] в СТ «Електрон» 150000,00грн від [PERSON] 16 травня 2006 року та того ж дня подав правлінню СТ «Електрон» заяву про переоформлення ділянки на [PERSON] (а.с.24,26). Таким чином, [PERSON] добровільно відмовився від права користування спірною земельною ділянкою. З 16.05.2007 [PERSON] являється членом садівничого товариства «Електрон» та йому у користування надана земельна ділянка [NUMBER] площею 0,125га, про що мається відповідна довідка голови СТ «Електрон» та видана членська книжка садовода на ім'я [PERSON] (а.с.27,29). Відповідно до ч.ч.5,6 ст.35 ЗК України (в редакції на момент виникнення правовідносин) приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства. Використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств. Наведене право громадянина - члена садівницького товариства реалізується у порядку ст. 118 ЗК України. За змістом ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується, набувається та реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, 27 січня 2010 року Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області видано розпорядження №92 про передачу безоплатно, громадянам - членам садівничого товариства «Електрон», в т.ч. [PERSON], у власність земельні ділянки для ведення садівництва із земель державної власності на території Русько-Лозівської сільської ради за межами населеного пункту (а.с.136). Підставою для видачі даного розпорядження стали заяви членів садівничого товариства, в т.ч. [PERSON] від 11.01.2010 (а.с.137). Відповідно до пункту г) частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Згідно із ч.3 ст. 34 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку. Пунктом «а» ч.3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Частиною 5 ст.116 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Суд зазначає, що розпорядження районної адміністрації щодо передачі земельної ділянки у власність є правочином. Як роз'яснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Враховуючи, що [PERSON], який не був членом садівничого товариства «Електрон» та користувачем земельної ділянки [NUMBER] в СТ «Електрон», станом на момент видачі розпорядження РДА, та дана ділянка не була вилучена із користування [PERSON], таким чином, спірна земельна ділянка передана у власність [PERSON] з порушенням вимог ЗК України, таким чином, зазначене вище розпорядження підлягає частковому скасуванню, в частині в частині передачі безоплатно [PERSON] у власність земельної ділянки [NUMBER] для ведення садівництва у садівничому товаристві «Електрон» площею 0,1017га на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області за межами населеного пункту. 30 березня 2010 року на ім'я [PERSON] видано Державний акт серії [NUMBER] на підставі розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 27 січня 2010 оку №92 на земельну ділянку площею 0,1017га на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, садівниче товариство «Електрон», ділянка [NUMBER] (за межами населеного пункту), кадастровий номер [NUMBER], яка призначена для ведення садівництва (а.с.150). Верховний Суд України у постанові №6-93цс13 від 23 жовтня 2013 року зазначив, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 136 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог ст. ст. 116,118 ЗК України - недійсним. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст. ст. 8, 124 Конституції України, ст. ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах № 6-33цс13 від 22 травня 2013 року та № 6-319цс15 від 01 липня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Оскільки розпорядження Дергачівською РДА за №92 від 27.01.2010, в частині, що стосується [PERSON], видано з порушенням норм Земельного Кодексу України, про що не заперечується Дергачівською РДА, яка надала заяву про визнання позовних вимог в цій частині, підлягає скасуванню, а тому підлягає визнанню недійсним і державний акт на право власності на земельну ділянку, який виданий [PERSON] на підставі даного розпорядження. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 30.09.2013 між [PERSON], від імені якого діяла дружина [PERSON], та [PERSON], укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. за реєстровим номером 6556 (а.с.152-153). 21.11.2016 між [PERSON] від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON], укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. за реєстровим номером 3941 (а.с.201-202). У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Статтею 387 ЦК України (глави 29) визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п.3 ч.1 ст.388, 396 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього кодексу. На підставі ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Таким чином, право на звернення до суду за захистом є абсолютним, тобто не може бути обмеженим. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до положень ст. ст. 4, 10, 60 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Вище встановлено, що [PERSON] правомірно володів спірною земельною ділянкою, вказану земельну ділянку у нього було відібрано без його волевиявлення, без вилучення та без законних на то підстав, а тому вимоги позивача щодо визнання за ним права користування та повернення йому в користування спірної земельної ділянки слід визнати обґрунтованими і такими, що ґрунтуються на вищевказаних вимогах закону. Оскільки судом скасовується розпорядження РДА №92 від 27.01.2010 в частині передачі спірної земельної ділянки [PERSON] та визнається недійсним державний атк, виданий останньому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними зазначених вище договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки, так як не підлягають задоволенню позови про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Як роз'яснено ч.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Таким чином, підлягає скасуванню запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку за №17533146 від 21.11.2016. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3704,80грн., враховуючи, що позовні вимоги задовольняються частково, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: partial