Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом та зазначив, що 10.10.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він передав, а відповідач отримав 1670 грн., які зобов'язався повернути на протязі місяця, про що видав розписку. 26.10.2013 відповідач також позичив у нього ще 15000 грн., про що також видав розписку, пообіцявши повернути борг на протязі 6 місяців, однак до теперішнього часу борг не повернув. Він звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинене відповідачем шахрайство. Відповідач, підтвердивши факт отримання позики, знову пообіцяв повернути борг, у зв'язку з чим кримінальну справу порушено не було, однак до цього часу борг не повернув. Посилаючись на це, просив стягнути з відповідача борг за позикою, інфляційні втрати, 3% річних у загальній сумі 19443,94 грн. та проценти за користування позикою у розмірі 6550,52 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, відповідач у судове засідання не прибув, про місце та час розгляду справи повідомлений належно, причину неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не подав. Вислухавши позивача, ухваливши про заочний розгляд справи та дослідивши її матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 того ж Кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.526, ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.625 того ж Кодексу, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розписок від 10.10.2013 р. та 26.10.2013 р. судом встановлено, що позивач передав, а відповідач отримав 1670 грн. та 15000 грн. відповідно, які зобов'язався повернути: першу позику - на протязі місяця, другу позику - на протязі 6 місяців. Доказів повернення позичених коштів відповідач суду не надав. Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 01.12.204 р. інфляційні втрати за договорами склали 2039,06 грн. та 17088,10 грн. відповідно, а три відсотка річних становили за першим договором - 54,28 грн., за другим договором - 262,50 грн. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за позикою, інфляційних втрат та трьох відсотків річних підлягають задоволенню як такі, що ґрунтуються на законі, а тому задовольняє їх та стягує з відповідача у загальній сумі 19443,94 грн. (1670 грн. + 2039,06 грн. + 54,28 грн. +15000 грн. + 17088,10 грн. + 262,50 грн. = 19443,94 грн.). Однак у вимозі стягнути з відповідача проценти за користування кредитом в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 6550,52 грн. суд відмовляє, на підставі такого. Вимагаючи стягнути проценти, позивач послався на умови договорів та ст. 1048 ЦК України. Між тим, за змістом ч.1 ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України, сторони хоча і є вільними в укладенні договору, однак з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, зміст договору також має бути визначений відповідно до актів цивільного законодавства. Однак, хоча стаття 1048 ЦК України і передбачає право позичальника на отримання процентів від суми позики, положення цієї норми не виключають дії спеціальних правил Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", відповідно до яких надання грошових коштів у позику є фінансовою послугою, фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом; в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Між тим доказів того, що він має право здійснювати фінансові послуги, позивач суду не надав. У зв'язку з цим вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі зазначеного,

Outcome: partial