Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 вересня 2017 року предявила до суду позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 09 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №965 та стягнення з відповідача [PERSON] на її користь аліментів на дитину [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень щомісячно, починаючи із дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що шлюб між нею та відповідачем зареєстровано 09 липня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про що зроблено складено актовий запис №965. Від шлюбу 24 листопада 2015 року народилася дочка [PERSON], яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося, у звязку із різними поглядами на життя між ними часто виникали сварки, внаслідок чого вони припинили подружні відносини, разом не проживають та не ведуть спільного господарства. За таких обставин просить шлюб розірвати, проти примирення категорично заперечує, оскільки перебування у шлюбі суперечить її інтересам, що мають істотне значення. Окрім цього, відповідач, у добровільному порядку не виконує свій батьківський обовязок з утримання неповнолітньої дочки, хоча спроможний це робити, оскільки , працюючи за кордоном ,має постійний дохід, середньомісячний розмір якого становить 24500 гривень . При цьому, вона невзмозі самостійно надавати неповнолітній дитині належне матеріальне утримання, тому просить стягнути із відповідача [PERSON] на її користь аліменти на дитину [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень щомісячно. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак її представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позовну заяву не подавав. За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони вступили у зареєстрований шлюб 09 липня 2015 року, про що складено актовий запис №965 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, яким 09 липня 2015 року видане свідоцтво про шлюб серії І-ИД №120013. Від шлюбу сторін 24 листопада 2015 року народилася дочка [PERSON], про що складено актовий запис №07 Івачеводолішнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, яким 03 грудня 2015 року видане свідоцтво про народження серії І-ИД №229746. Спільне життя сторін не склалося, у звязку із різними поглядами на життя між ними часто виникали сварки, внаслідок чого вони припинили подружні відносини, разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Натомість позивачкою зазначено, що перебування у шлюбі суперечить її інтересам, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За вказаних обставин, суд вважає , що сімя сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що між сторонами втрачено почуття поваги та любові, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання. Щодо вимоги про стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів на дитину [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень щомісячно, починаючи із дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, суд зазначає наступне. Згідно довідки №54 виданої 13 грудня 2017 року Тернопільським дошкільним навчальним закладом №36 Тернопільської міської ради, [PERSON] відвідує І молодшу групу №2 у Тернопільському дошкільному навчальному закладі №36 з 02 серпня 2017 року по даний час. Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій квитанцій, позивач [PERSON] несе витрати по оплаті харчування дитини [PERSON] у дошкільному навчальному закладі, зокрема згідно квитанції №0.0.823543576.1 виданої 09 серпня 2017 року відділенням ЦОК в м. Тернопіль ПАТ А-Банк на суму 278, 52 гривень, квитанції №0.0.844271037.1 виданої 11 вересня 2017 року відділенням ЦОК в м. Тернопіль ПАТ А-Банк на суму 184 гривень та згідно квитанції №0.0.908152809.1 виданої 05 грудня 2017 року відділенням ЦОК в м. Тернопіль ПАТ А-Банк на суму 127 гривень. Натомість відповідач [PERSON] маючи змогу (за своїм станом здоров"я, матеріальним становищем, не маючи утриманців ), коштів на неповнолітньої дочки не надає. Судом установлено, що неповнолітня дитина сторін перебуває повністю на утриманні матері (позивачки) [PERSON] та проживає разом із нею у квартирі [ADDRESS], яку позивач [PERSON] орендує на підставі договору найму житла від 02 травня 2017 року. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Натомість позивачка [PERSON] у повному обсязі надає матеріальне утримання неповнолітній дочці і фактично одноособово несе батьківські обовязки обох сторін . Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищезазначене та те, що відповідачем не надано, будь-яких доказів щодо того, що він за станом здоров"я чи майновим становищем не може надавати утримання своїй неповнолітній дочці, а також, зважаючи на те, що стороною позивача не надано, доказів про розмір фактичних доходів відповідача,суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів на дитину [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи із дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі п.3 ст.5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: partial