Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

В листопаді 2015р. [PERSON] (надалі - Позивач) звернувся до Борзнянського районного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач), у якому просив суд стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики від 02.10.2012 року в розмірі 16 050,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату звернення до суду еквівалентно сумі 381 508,50 грн., а також витрати по спраті судових витрат. Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року дану цивільну справу було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. (а.с. 55). В процесі розгляду справи Позивач подав клопотання про збільшення позовних вимог (а.с. 175 -176), відповідно до умов якого просив суд стягнути з Відповідача на свою користь основний борг в розмірі 16 050,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17.07.2017р. еквівалентно сумі 417 460,50 грн.; 21% річних від простроченої суми у розмірі 405 408,16 грн., а також витрати по спраті судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 січня 2012 року Позивач передав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в сумі 16 050,00 доларів США, зі сроком повернення до 30 листопада 2012 року, що підтверджується виданою Відповідачем розпискою від 02.10.2012р. Проте, Відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконує, після спливу терміну дії договору грошові кошти не повертає, тому Позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права. Крім того, оскільки з моменту пред'явлення позовних вимог Відповідач добровільно не повернув Позивачу отриману позику, останній вважає за необхідне стягнути з нього борг з урахуванням 21% річних від суми прострочення, встановлений в договорі (розписці) від 02.10.2012 року. Водночас, під час розгляду справи, 01.06.2016 року [PERSON] подав через канцелярію суду зустрічний позов до [PERSON], в якому просив визнати недійсним спірний договір позики від 02.10.2012р. укладений між сторонами (а.с. 90 - 97). В своєму зустрічному позові посилається на те, що [PERSON] шляхом тиску та примусу змусив [PERSON] написати та віддати йому розписку, відповідно до якої, останній начебто позичив в нього гроші, хоча фактично Відповідач у нього нічого не брав, а Позивач відповідно не передавав, а отже правочин не є укладеним. Вподальшому, дана розписка була передана [PERSON] Відповідачу у присутності свідків та знищена. Також звертав увагу суду на те, що у розписці зазначена іноземна валюта у доларах США, що суперечить ст. 99 Конституції України, ст. 192 ЦК України, якими передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, а грошовою одиницею в Україні є гривня. Враховуючи зазначене, Відповідач вважає, що договір позики від 02.10.2012 року необхідно визнати недійсним, у відповідності до вимог ст. 203, 204, 215 ЦК України. Представник Позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові, щодо задоволення зустрічного позову заперечував, просив відмовити, надав суду свої письмові пояснення, в яких зазначив, що Відповідачем за первісним позовом не надано суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що розписка від 02.10.2012 року була написана ним під примусом [PERSON] або будь-яких інших осіб. Крім того, зазначив, що зустріч про яку стверджує Відповідач у присутності свідків, де була знищена розписка, взагалі не відбувалась. При цьому свідки, яких зазначає [PERSON] є його товаришами, а тому зможуть підтвердити будь-яку обставину про яку він їх попросить. Представник Відповідача за первісним позовом та Позивач за зустрічним у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог за первісним позовом, подав до суду свої письмові заперечення, в яких зазначив, що ніякі гроші йому Позивачем не передавались і відповідно ним не отримувались, отже правочин не є укладеним, а тому просив відмовити в задоволенні первісного позову, при цьому просив задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом, визнавши договір позики від 02.10.2012 року недійсним з викладених у цьому позові підстав. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 20 січня 2012 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі - 16 050,00 доларів США, із терміном повернення до 30.11.2012 року, про що відповідачем було складено відповідну розписку від 02.10.2012 року (а.с. 30). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13, що у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно даної розписки, позичальник [PERSON] отримав кошти в борг та зобов'язався повернути суму позики не пізніше 30 листопада 2012 року, а також сплатити 21% від вказаної суми в рік. Про існування оригіналу вказаної розписки суд впевнився в судовому засіданні. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Так, в порушення умов даного Договору позики, тобто у визначений у розписці строк до 30.11.2012 року, взятих на себе зобов'язань, відповідач [PERSON] не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти. Зворотнього Відповідачем доведено не було. Відповідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що у разі вираження зобов'язання в іноземній валюті, його виконання все одно має бути проведено в гривнях. Сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Офіційним курсом валюти вважається курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (ст. 1 Закону України "Про Національний банк України"). Згідно договору позики від 02.10.2012 року відповідач повинен був повернути позику позивачу у розмірі 16 050,00 доларів США до 30.11.2012 року, тоді як позичені кошти Відповідач так і не повернув, з огляду на, що вимоги Позивача є обґрунтованими, а тому підлягають в цій частині задоволенню, зокрема підлягає стягненню сума заборгованості визначена в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 17.07.2017 року, як того просить у своїх позовних вимогах Позивач, а саме у розмірі 417 460,50 грн., що відповідає межам позовних вимог. Що стосується вимог Позивача за первісним позовом про стягнення з [PERSON] 21% річних від простроченої суми в розмірі 405 408,16 грн., що розраховані ним за період з 01.12.2012 року по 17.07.2017р., то вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зі змісту ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Таким чином, зобов»язання є ширшим поняттям, ніж договір, а договір є лише однією із підстав виникнення зобов»язання. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зі змісту вказаних норм вбачається, що нарахування Позивачем за первісним позовом відсотків за договором позики можливе лише за період його дії, оскільки це є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконувати обов»язок за договором, а нарахування відсотків після закінчення строку його дії положеннями договору не передбачено та суперечить ст. 631 ЦК України. Отже, ні законом ні договором позики не передбачено нарахування процентів за весь час неповернення позики Відповідачем виходячи з процентів розрахованих як 21% та разом з тим в позові (згідно резолютивної частини за п. 3 вимог) не ставиться вимога про стягнення 3% як застосування фінансових санкцій до відповідача, які чітко визначені договором, і відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог, таким чином застосовані бути не можуть. Що стосується вимог зустрічного позову, то [PERSON] просив суд визнати недійсним укладений між сторонами спірний договір позики на підставі положень ст. 202 - 204, 207, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦІ ІК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність, обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відтак, Позивач за зустрічним позовом, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення цього правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на Позивача. Також, відповідно до положень ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. За змістом ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини Відтак суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] про те, що кошти не передавались, а розписка була написана під примусом та потім знищена. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною Позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування зустрічних позовних вимог, а саме, що ним було укладено договір позики під впливом або тиском з боку [PERSON]. Також судом не приймаються до уваги посилання Позивача за зустрічним позовом на те, що сторона Відповідача за зустрічним позовом повинна довести факт надання коштів, оскільки такі посилання суперечать положенням ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Крім того, в процесі розгляду справи, за клопотанням представника Відповідача за первісним позовом, ухвалою суду від 05 жовтня 2016 року була призначена судова почеркознавча та технічна експертизи. Згідно ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Проте, Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ) було повідомлено про неможливість надання висновку в зв'язку з не виконанням клопотання експертів, зокрема не надання рукописних записів та підписів [PERSON] При цьому, суд неодноразово з цих підстав щодо необхідності виконання вимог експерта повідомляв [PERSON] Разом з тим стороною Відповідача за зустрічним позовом був наданий для огляду в судовому засіданні оригінал розписки про отримання коштів [PERSON], останнім вказані докази спростовані не були, а його та свідка суперечливі пояснення щодо розписки, її підписання чі ні, не обґрунтовують підстав для задоволення позову. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання цього договору недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені останнім.

Outcome: partial