Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

У липні 2013 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення, зазначивши, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] 15 червня 2007 року був укладений кредитний договір №014/131689/3175/82, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 44 349,00 доларів США строком до 15.06.2017. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 15 червня 2007 року був укладений договір іпотеки нерухомого майна №6996/3175/305653, згідно з яким відповідачі надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. В порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав і станом на 01 червня 2013 року має заборгованість в сумі 204 316,31 доларів США. Тому позивач звернувся до суду та просить звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 6996/3175/305653 від 15 червня 2007 року, а саме на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, із зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено частково та у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/131689/3175/82 від 15 червня 2007 року звернути стягнення згідно договору іпотеки №6996/3175/305653 від 15 червня 2007 року на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». За рахунок отриманих коштів від реалізації предмету іпотеки в межах виконавчого провадження погасити заборгованість [PERSON] за кредитним договором яка виникла станом на 01 червня 2013 року та складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 300 135,55 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 171 814,49 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 1 161 150,22 грн., а всього в сумі 1 633 100 грн. 26 коп., вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову було відмовлено (а.с.58-60 т.1). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року вищезазначене заочне рішення суду від 11 грудня 2013 року скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку (а.с.92 т.1). Ухвалою суду від 30 травня 2018 року за клопотанням представника відповідача витребувано докази (а.с.1-2 т.2). Ухвалою суду від 21 червня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 31 липня 2018 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судовому засіданні представник позивача Олексюк М.М. позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав викладений в ньому. Заперечувала проти застосування строку позовної давності, оскільки Банком такий строк порушено не було, підтримала наданий письмовий відзив на позов (а.с.164-165 т.1). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував, підтримавши наданий письмовий відзив на позов. Також зазначив, що позивачем не надано доказів отримання кредитних коштів [PERSON], не надано заяви про видачу готівки і взагалі не доведено підстав позову. Крім того, просив застосувати до вимог Банку строк позовної давності (а.с.97-109 т.1). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував, просив застосувати до вимог Банку строку позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] 15 червня 2007 року був укладений кредитний договір №014/131689/3175/82, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 44 349,00 доларів США строком до 15.06.2017. В порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за ним станом на 01 червня 2013 року утворилася заборгованість в сумі 204 316,31 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 37 549,80 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 21 495,62 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 145 270,89 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Договором застави передбачено, що у випадку порушення Застоводавцем (Позичальником) зобов'язань за кредитним договором, або за договором застави, Заставодавець зобов'язаний передати предмет застави Заставодержателю в заклад. Як передбачено ст.ст.572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом, як передбачено ст.590 ЦК України. Статтею 589 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.41 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. При вирішенні даного спору, суд зважує на те, що відповідач [PERSON] не виконує свої зобов'язання відповідно до умов кредитного договору, заборгованість, яка виникла у нього перед ПАТ «Райффайзен банк Аваль» складає 204 316,31 доларів США, що еквівалентно 1 633 100 грн. 26 коп. Суд не може погодитися з посиланнями представника відповідача [PERSON] щодо неотримання останнім кредитних коштів, оскільки заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2011 року задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнено з останнього заборгованість по кредиту в сумі 446 405 грн. 98 коп. Зазначене рішення суду ніким не оскаржувалося та набрало чинності. Обставини встановлені цим рішенням суду ніким не оспорено, тоді як судом встановлено факт укладання кредитного договору між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] 15 червня 2007 року №014/131689/3175/82, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 44 349,00 доларів США строком до 15.06.2016. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищезазначене спростовує доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо неотримання кредитних коштів [PERSON] Крім того, дані твердження спростовують наявні в матеріалах справи протоколи зустрічі між представником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем [PERSON] від 12.06.2012 та 05.11.2012, метою яких було врегулювання проблемної заборгованості остатнього перед Банком (а.с.167, 168 т.1). Доказів зворотного зі сторони відповідача [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Іпотечним договором передбачено право іпотекодержателя застосувати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольнити вимоги Іпотекодержателя: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (п.5.4 розділу 5 Іпотечного договору). Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. 2. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. Таким чином, на думку суду, виходячи з положень ч. 3 ст. 33, ч. 1 ст. 39, ст. 41 Закону України «Про іпотеку», ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Як роз'яснив у пунктах 9,17 своєї постанови Пленум ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Наявність рішення суду про стягнення заборгованості, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після ухвалення рішення про стягнення кредитної заборгованості з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має з'ясувати питання про виконання рішення суду і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Так, судом встановлено, що заборгованість за кредитним договором №014/131689/3175/82 від 15 червня 2007 року досі не погашена, наразі на виконанні не перебувають виконавчі листи щодо стягнення заборгованості за цим кредитним договором, оскільки виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості за заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2011 року повернено стягувачеві без виконання. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно або не одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. На момент розгляду справи жодних доказів погашення боргу, відповідачами суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні. За таких обставин суд вважає вимоги позивача такими, що відповідають умовам кредитного та іпотечного договорів, ст. 1050 ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Що стосується заяви представників відповідачів про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року). За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової. Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що банк, пред'явивши до суду позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет застави, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов'язання в повному обсязі. Отже, пред'явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після подання позову про звернення стягнення на предмет застави. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-41цс14, від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17. Відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову. Враховуючи, що кредитний договір укладено строком до 15.06.2016, досудові вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань по кредитному та іпотечному договорам направлено відповідачам 05 червня 2013 року, а з позовом Банк звернувся до суду 30 липня 2013 року, суд вважає, що позивачем не пропущено строки звернення до суду. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч.ч. 2 і 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» законодавець установлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. За таких обставин, позовні вимоги позивача в частині виселення відповідачів задоволення не підлягають. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі по 1147 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: partial