Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивач 22.02.2017 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Портофранківського Відділення поліції Приморського Відділу поліції ГУНП України в Одеській області, Приморського відділу поліції ГУНП України в Одеській області, Головного управління Національної поліції України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог вказала, що у відношенні позивача сфальсифіковані матеріали кримінальної справи, проте саме в неї були викрадені кошти та документи. Коли позивач подала заяву до Портофранкіфвського відділу поліції про скоєння злочину, її заяву не було розглянуто. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було зобов`язано слідчих Портофранківського ВП розглянути заяву позивача про вчинення кримінального правопорушення. У зв`язку з такими діями працівників Портофранківського ВП позивач понесла витрати на проїзд, участь у засіданнях. Моральну шкоду, що виразилась у витраті сил для відновлення своїх порушених прав, проведення по 6 годин в транспорті та зміні організації життя, [PERSON] оцінює у 50000 грн. Справа надійшла до провадження судді Нікітіной С.Й. та ухвалою суду від 23.02.2017 року було відмовлено [PERSON] у звільнені від сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху. У зв`язку з не усуненням недоліків позову, ухвалою суду від 24.03.2017 року позовну заяву було повернуто позивачу. Не погоджуючись з ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2017 року, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.06.2017 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2017 року було скасовано, матеріали справи повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження по справі. Справа повернулася до Приморського районного суду м. Одеси та ухвалою судді Нікітіной С.Й. від 19.06.2017 року провадження у справі відкрите. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №702/17 від 20.09.2017 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа надійшла до провадження судді [PERSON]. та ухвалою якого від 21.09.2017 року справа прийнята до провадження судді. У судовому засіданні 19.09.2018 року було залучено до участі у справі співвідповідача - Приморський відділ поліції ГУНП України в Одеській області. У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. та ухвалою від 11.02.2019 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 27.02.2019 року. У судове засідання 27.02.2019 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 17.04.2019 року. До суду 16.04.2019 року надійшов відзив Головного управління Національної поліції в Одеській області, згідно якого просили відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси за результатами розгляду скарги [PERSON] не було визнано дії посадових осіб Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області протиправними чи незаконними. Вказано, що відсутні підстави для застосування положення ст.ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України. В результаті проведеного судового засідання 17.04.2019 року, було задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи з метою залучення додаткових доказів, розгляд справи відкладено на 24.04.2019 року. У судове засідання 24.04.2019 року сторони не з`явились, про дату, час та місце були повідомлені належним чином. Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить наступного висновку. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК). Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. За правилами статтями 23, 1167 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Позивач стверджує та відповідач ГУНП в Одеській області погоджується з тим, що 11.05.2016 року [PERSON] у телефонному режимі повідомила за номером «102» про вчинення кримінального правопорушення начальником Центру безкоштовної вторинної допомоги та начальником відділу і продублювала це повідомлення письмовою заявою до Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. Проте, працівники Портофранківського ВП відомості за заявою [PERSON] від 11.05.2016 оку до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесли. [PERSON] не погоджуючись з такою бездіяльності працівників Портофранківського ВП подала скаргу до Приморського районного суду м. Одеси. В результаті розгляду скарги [PERSON] ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2016 року було зобов`язано посадових осіб Портофранківського ВП Приморського ВП ГУНП України в Одеській області, уповноважених на прийняття та реєстрацію заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, виконати вимоги ст. 214 КПК України щодо розгляду заяви [PERSON] вх. №11105 від 21.06.2016 року про вчинення злочинів. Посилання представника відповідача у відзиві на те, що ухвалою суду не було визнано бездіяльність посадових осіб Портофранківського ВП незаконною, є безпідставними, адже з вищевказаної ухвали слідчого судді вбачається, що заявник не просила визнавати бездіяльність незаконною, а лише просила зобов`язати вчинити працівників дії щодо реєстрації її заяви. В ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2016 року слідчий суддя дійшов висновку, про те, що бездіяльність працівників Портофранківського ВП не відповідає положенням ст. 214 КПК України, тому дійшов висновку про обґрунтованість скарги [PERSON] У зв`язку з бездіяльністю Портофранківського Відділення поліції Приморського Відділу поліції ГУНП України в Одеській області позивач понесла витрати, зокрема, судові витрати, що пов`язані з транспортними розходами та поштовими пересиланнями на загальну суму 549,55 грн., також [PERSON] були завдані моральні страждання, що виразились у порушенні нормального способу життя, пов`язані з постійними приїздами до поліції та до суду, хвилюваннями та стресом. Як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4"Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат із урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, з врахуванням вимог розумності та справедливості, суд частково задовольняє вимогу [PERSON] про компенсацію моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. Відповідно до вимог статті 1174 ЦК обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Тому моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У зв`язку з чим, суд погоджуючись з тим, що витрати [PERSON] є судовими витратами, їх розмір заявлений позивачем у сумі 549,55 грн. є обґрунтованим та доведеним. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] частково обґрунтовані та стягненню з державного бюджету на її користь підлягають судові витрати у розмірі 549,55 грн. та моральна шкода у розмірі 2000 грн. Повний текст рішення суду складено 03.05.2019 року, у зв`язку з тим, що останній день для складення повного тексту рішення суду припав на вихідний, наступним робочим днем був 02.05.2019 року, проте 02.05.2019 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Бондар В.Я. взяв вихідний день після чергування на чергових виборах Президента України.

Outcome: partial