Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач 24.02.2017 року звернувся до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК»за участю третьої особи [PERSON], за яким просив визнати поруку укладену згідно договору поруки № 44.02-13-214/І від 29.02.2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] та ним, [PERSON], припиненою. В обґрунтування позову посилався на ч.1, 4 ст.559 Цивільного кодексу України та зазначив, що відповідач без будь-якого письмового попередження та отримання його згоди як поручителя, яка згідно умов договору поруки є обовязковою, змінив з 28.11.2008 року істотні умови договору кредиту №44.29-48-160/І, укладеного 29.02.2008 року між відповідачем та позичальником [PERSON], а саме збільшив відсоткову ставку, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача як поручителя. Також позивач мотивував свої позовні вимоги тим, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання позичальником, банк - відповідач не предявив вимоги до нього, як поручителя. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 24.11.2016 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що в порушення умов договору поруки від 29.02.2008 року усі зміни до кредитного договору були прийняті без письмово погодження з поручителем. Також зазначив, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснила 08 липня 2010 року, то з урахуванням п.4.5. кредитного договору, то строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто 08.10.2010 року. Починаючи, з цього періоду у банку виникло право на дострокове повернення кредиту та захист своїх порушених прав, однак банк звернувся з відповідним позовом лише 26.08.2016 року, тобто з пропуском строку предявлення вимог до поручителя. З урахуванням викладеного, на підставі п.п.1,4 ст. 559 ЦК України, просив задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. У минулих судових засіданнях представник відповідача позовні вимоги [PERSON] не визнав, в обґрунтування своєї позиції надав до суду письмові заперечення (а.с.62-74), згідно яких посилався на те, що позичальником не було повернуто до банку підписану додаткову угоду про збільшення відсоткової ставки; тому ними не застосовувалась відсоткова ставка у розмірі 14% річних. Зазначив, що у поданій ними позовної заяви вони просять стягнути відсотки, розраховані у розмірі 12, 25% річних. Між тим на запитання пояснив, що між банком та поручителем жодних додаткових угод не укладалось. Крім того, зазначив, що лист від 17.06.2009 року має рекомендаційний характер та вони не вимагали повернення усієї суми кредиту достроково, хочу і мали таке право. Тому вважає, що підстав для визнання поруки припиненою у звязку з пропущенням шестимісячного строку предявлення вимоги немає. Третя особа - [PERSON] у судове засіданні не зявилась, була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника третьої особи надійшла до суду заява (а.с.39), за якою позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила справу розглядати за їх відсутності. Суд, з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представника відповідача та третьої особи, повідомлених належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, враховуючи пояснення\~ осіб, які брали участь у справі, оцінивши надані докази вважає, що позов слід частково задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.02.2008 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено договір кредиту №44.29-48-160/І, за яким банк надав позичальнику грошові кошти у кредит в сумі 123\~930 дол. США зі сплатою 12,25% річних, з кінцевим строком повернення 28 лютого 2033 року. У забезпечення виконання умов даного кредитного договору 29.02.2008 року між банком, як кредитором, [PERSON], як позичальником, та [PERSON], як поручителем, було укладено договір поруки №44.02-13-214/І, згідно п.1.1 якого поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту №44.29-48-160/І від 29.02.2008 року, а також відшкодування витрат кредитора, повязаних з предявленням вимог і отримання виконання за Договором кредиту та збитків Кредитора, завданих порушенням позичальником своїх обовязків за Договором кредиту в порядку черговості, встановленої Договором кредиту. Згідно п.2.1 Договору поруки, зміст зобовязання забезпеченого порукою, зокрема, є: повернення кредиту, наданого в межах максимального ліміту заборгованості до 123\~930 дол. США 00 центів з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним в договорі кредиту, з кінцевим терміном погашення кредиту до 28 лютого 2033 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту (підпункт 2.1.1); сплата нарахованих відсотків в розмірі 12,25 % річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає перегляду відповідно до умов Договору кредиту, та комісій, у розмірі, в строки та порядку, що визначені Договором кредиту (підпункт 2.1.2). Також за розглядом справи судом встановлено, що 17 листопада 2008 року між позичальником [PERSON] та банком було підписано Додаткову угоду про внесення змін до Договору кредиту №4429-48-160/І від 29.02.2008 року, за умовами якого сторони домовились «збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом, встановивши її на рівні 14,00 % річних. Зазначена у п.1 цієї Додаткової угоди процентна ставка починає діяти з 28.11.2008 року». Згідно п.5 Додаткової угоди, ця додаткова угода є невідємною частиною Договору та вступає в силу з моменту підписання її сторонами. У судовому засіданні представником позивача було надано суду для огляду оригінал вказаної додаткової угоди, в якій наявні підписи як банку, так і позичальника. Копія додаткової угоди долучено до матеріалів справи. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти. За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст.\~553\~ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. Факт порушення зобовязання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2\~ст. 555 ЦК України). За своєю правовою природою порука є зобовязанням, у звязку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобовязання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч.\~1 ст.\~559 ЦК підставою для припинення поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобовязання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується. За змістом статей\~559,\~598 ЦК України\~припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Ужитий законодавцем у частині першій\~статті 559 ЦК України\~термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Згідно до правової позиції ВСУ, висловленої в постанові у справі №\~6-20цс11 від 21\~травня\~2012\~р., згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Також у постанові ВСУ від 21.05.2012 р. у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Тобто змінами основного зобовязання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Відповідно до положення ч.\~1 ст.\~559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21 травня 2012 р. у справі №\~6-18цс11; 18 червня 2012 р. у справі № 6-73цс12. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті\~3,\~12-15,\~20 ЦК України; статті\~3-5,\~11,\~15,\~31 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої\~статті 16 ЦК України. (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11). У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Пунктом 3.3.1 Договору поруки №44.02-13-214/І від 29.02.2008 року встановлено, що кредитор (Банк) зобовязаний до моменту виконання забезпеченого порукою зобовязання не змінювати умов Договору кредиту без попереднього письмового погодження Поручителя. Згідно п.5.1 вказаного Договору поруки, всі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом за зазначеними адресами сторін, або вручені особисто під розписку про отримання. Таким чином, будь-якій зміні умов Договору кредиту мало передувати, щонайменше, 1) направлення Банком відповідного повідомлення на адресу Поручителя та 2) одержання з боку останнього погодження запропонованих змін умов кредитування особи, за яку він поручився перед Банком і несе солідарну майнову відповідальність. З підписаної сторонами додаткової угоди від 17.11.2008 року вбачається, що збільшився обсяг, як відповідальності позичальника [PERSON], так і відповідальності позивача, як поручителя. Однак, Банком не надано доказів що позивач, як поручитель, за кредитним договором, був повідомлений належним чином про прийнятті зміни, що банк попередньо погодив з ним такі зміни та позивач прийняв на себе зобов'язання щодо сплати процентів за кредитом у розмірі 14% річних. При цьому, суд не приймаються до уваги твердження представника відповідача щодо не застосування ними відсоткової ставки у розмірі 14% річних, оскільки зазначене спростовується листом-вимогою банку №4405-11/26-17770 від 17.06.2009 року, направленого на адресу позивальника (а.с.10), згідно якого банк зазначає про відсоткову ставку саме у розмірі 14% річних. При цьому, посилання представника відповідача на те, що за заявленими ними позовом до позичальника та поручителя вони просять стягнути відсотки, нараховані за користування кредитом, у розмірі 12,25% річних, не спростовуються факту укладення вищевказаної додаткової угоди, умовами якої було збільшено відсоткову ставки за кредитом. Отже, з урахування викладеного, суд приходить до висновку, що представником банку належними та допустимими доказами не спростовані твердження позивача та суд вбачає, що унаслідок підписання додаткової угоди від 17.11.2008 року було змінене основне зобовязання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшилась його відповідальність. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів інформування поручителя щодо неналежної поведінки позичальника та стану розрахунків останнього з банком, доказів повідомлення поручителя та отримання згоди на внесення істотних змін у кредитний договір та підписання відповідної додаткової угоди до кредитного договору. Банком проігноровано, що своєчасне інформування Поручителя щодо поведінки Позичальника є запорукою стимулювання виконання кредитних зобовязань та недопущення зростання заборгованості Позичальника та обсягу відповідальності за дії останнього, відповідно, у Поручителя. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для визнання поруки припиненою з підстав, передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України, у звязку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя. У звязку з тим, що судом достеменно не встановлено настання строку, передбаченого п.4.5. кредитного договору, з яким позивач повязує момент настання права на вимогу та не предявлення вимоги до нього як поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки, суд вважає що така підстава з найшла свого повного підтвердження, тому в цій частині позову і з цих підстав відмовляє в позові. У свою чергу, відповідачем не надано доказів направлення відповідної письмової вимоги на адресу позивача у порядку, передбаченому положеннями п.5.1 Договору поруки, та на спростування пояснень позивача. При цьому, з урахуванням правових позицій ВСУ у постановах від 29.06.2016 року (справа № 6-272цс16), від 17\~вересня 2014 р. (справа № 6-53цс14), судом не приймаються до уваги твердження представника відповідача щодо дії договору поруки до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (п.5.2 Договору), оскільки така умова договору поруки не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. У звязку з викладеним суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] шляхом визнання поруки припиненою з саме підстав, передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України, тобто у звязку зміною основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшилась обсяг його відповідальності. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює\~докази\~за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~\~\~\~\~ Відповідно до змісту\~ ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючі вищезазначене суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат, які ним були сплачені в ході подання та розгляду судом зазначеного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial