Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач Харківська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області - Іванова О.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір В.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішень державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою і передачу нерухомого майна в комунальну власність міста Харкова та витребування майна із чужого незаконного володіння. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , 1948 р.н., якій за життя належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Спадкоємці за законом, заповітом, усунених від права на спадкування, таких, що не прийняли спадщину або таких, що відмовилися від її прийняття у [PERSON] немає, тому за заявою органу місцевого самоврядування суд має визнати спадщину відумерлою. Проте, як вказує позивач, що згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2019 р. № 168399807 вбачається наявність на теперішній час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за фізичними особами, що унеможливлює вільно виконати обов`язок Харківської міської ради щодо необхідності визнати кв. [ADDRESS] відумерлою спадщиною та передати її у комунальну власність. Позивач посилаючись на положення ч. 3 ст. 215 ЦК Україн обгрунтовує наявність підстав для визнання правочину недійсним. Зазначає, що на момент укладення вказаного договору [PERSON] померла, а тому її цивільна правоздатність припинилася з настанням її смерті відповідно до ст. 25 ЦК України. Також позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 30.03.2016 № 1059, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , обґрунтовуючи це тим, що з умов даного договору власником є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2016 №734, щодо якого існують підстави визнання його недійсним. Тому [PERSON] на момент передачі спірної квартири не був її законним власником і не мав права її продажу. Позивач також просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2016 № 868, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Д.В. та укладеного між [PERSON] і [PERSON] . Вказані вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] не був законним власником квартири, що є предметом договору, виходячи з того, що існують усі законні підстави і для визнання договору купівлі-продажу від 30.03.2016 № 1059 недійсним, то, відповідно, на момент укладання договору купівлі-продажу від 27.05.2016 № 868 у [PERSON] також не було підстав виникнення права власності на нерухоме майно. Вказана обставина вказує на те, що [PERSON] на момент передачі спірної квартири [PERSON] не був її законним власником та, відповідно, не мав права її продажу, виходячи із того, що договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2016 № 868 також не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме те, що і цей правочин суперечить положенням ст. ст. 317, 319 та 656 ЦК України. Щодо витребування з чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] від добросовісного набувача - [PERSON] , то позивач зазначає, що останній є власником квартири як добросовісний набувач відповідно до ст. 330 та 388 ЦК України. Проте законним власником мала б бути саме територіальна громада міста в особі Харківської міської ради після визнання спадщини відумерлою. Так як вказані у позовній заяві договори купівлі-продажу квартири є недійсними через порушення вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину та які передбачені ст. 203 ЦК України, а також є підстави для витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі [PERSON] , позивач просить суд скасувати рішення державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно № 28368741 від 22.02.2016; № 29005814 від 30.03.2016 та № 29795153 від 27.05.2016, оскільки вони порушують гарантовані державою засади об`єктивності та достовірності про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2020 року витребувано з відокремленого підрозділу Другої Харківської міської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Іванової О.В., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріальної округу - Поляк Д.В. інформацію та документи, з метою всебічного, повного та неупередженого судового розгляду цивільної справи. 10.02.2020 року до канцелярії суду надійшла відповідь з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) якою повідомлено, що згідно алфавітьних книг обліку спадкових справ і книг обліку та реєстрації спадкових справ Пятої харківської державної нотаріальної контори та відокремленого підрозділу Другої Харківської міської державної нотаріальної контори після померлої [INFO] [PERSON] , заяви про прийняття та про відмову від прийняття спадщини не подавалися, спадкова справа не заводилась. 11.02.2020 року до суду надійшла заява від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Іванової О.В. в якій повідомляється, що 14.11.2018 року договір купівлі-продажу, посвідчений нею 22.02.2016 року за № 734 та супровідні документи до нього були вилучені на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 05.11.2018 року по справі № 640/20138/18 (н/п 1-кс/640/11957/18), у зв`язку з чим, відсутня можливість надати суду належним чином завірену копію договору купівлі-продажу. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.02.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі у зв`язку з не виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2020 року про витребування доказів. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі у зв`язку з ненаданням відповіді приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. та приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальної округу - Поляк Д.В., а також відсутністю відповідачів. Ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 13.04.2020 року, від 15.05.2020 року, від 05.06.2020 року продовжено строки підготовчого провадження у цивільній справі у зв`язку з неявкою представників сторін, не надання до суду приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. та приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальної округу - Поляк Д.В. витребуваної ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2020 року інформації та документів по справі, а також запровадженням карантину на всій території України. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.07.2020 року з метою дотримання розумних строків судового розгляду закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. 19.08.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою заперечення обґрунтовує тим, що листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що у заяві про визнання спадщини відумерлою не можуть ставитись вимоги позовного характеру, зокрема, вимоги про передачу спадкового майна у власність територіальної громади. Суди повинні враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК суд лише визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування у передбачених законом випадках. Також зазначає, що відповідно до положень ст. 338 ЦК України майно, відчужене особою яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача, так як це призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки на таку особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Окрім того, відповідач зазначає, що вказана справа має розглядатися у порядку адміністративного судочинства, зазначаючи, що цей спір є публічно-правовим. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.08.2020 р. у зв`язку з не виконанням приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. та приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальної округу - Поляк Д.В. ухвали Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2020 року про витребування доказів, судом за клопотанням представника позивача до вказаних приватних нотаріусів застосувано заходи процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення державними виконавцями доказів, а саме належним чином завірених копій договорів купівлі-продажу для їх дослідження судом, виконання якої доручено Міжрайонному відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків, а також Московському відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області. 25.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив щодо заперечень відповідача [PERSON] в порядку статті 179 ЦПК України від представника позивача, в якій останній не погоджується з позицією відповідача у справі, вважає їх необґрунтованими, просить ухвалити судове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що згідно з постановою Верховного Суду у справі №522/11473/15-ц витребування квартири у добросовісного набувача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності. Також зазначає, що справа має розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини мають приватно-правовий характер, існує невирішений спір про право, і тому подальше оспорювання набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з тим, що адміністративний суд позбавлений можливості установлювати належність права власності на об`єкт нерухомого майна. 09.09.2020 року до канцелярії суду від приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. надійшли копії документів, витребувані ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2020 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі на підставах, викладених в позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Казьонний Р.В. заперечував проти заявлених позовних вимог, які не визнав в повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі за необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явились, повідомлялися належним чином про дату, час та місце судового розгляду, причини неявку суду не повідомили. В судові засіданні представники третіх осіб, що не заявляються самостійних вимог щодо предмету позову - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Департаменту реєстрації Харківської міської ради не з`явились, надали до канцелярії суду заяви про розгляд вказаної цивільної справи за їх відсутністю, просили суд розглянути справу згідно вимог чинного законодавства. В судові засіданні третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - приватний нотаріус ХМНО Харківської області Іванова О.В. не з`явилась, надала до канцелярії суду письмові пояснення, в яких зазначає, що посвідчення договору купівлі-продажу квартири, що є предметом цього спору, вчинено відповідно до вимог чинного на той час законодавства України, просила розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши думки присутніх представників сторін, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також доводи та заперечення відповідачів, пояснення третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що [INFO] померла [PERSON] , 1948 р.н., якій на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . Зі змісту листа старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУНП в Харківській області майора поліції Неминущего С.С. Харківському міському голові від 19.05.2019 р. проводиться досудове розслідування за №12018220000000452, №12018220000001126, №12018220540000866, №12016220430000235 зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розлслідувань 05.05.2018, 03.10.2018, 08.05.2018, 12.04.2018 та 19.01.2016 відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 190 КК України, під час якого накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка має відійти у власність територіальної громади м. Харкова, у звязку з тим, що власник помер, а спадкоємці відсутні. Згідно листа начальника Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири 22.02.2016 р., зареєстрованого в реєстрі під № 734, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою Ольгою Володимирівною, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] передала у власність квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Згідно листа завідувача Другої Харківської міської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] [INFO], заяви про прийняття та про відмову від спадщини не подавалися, спадкова справа не заводилася. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями статті 655 ЦК України, встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. При вирішенні вказаної справи суд враховує те, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина першастатті 215 ЦК України). Крім того, згідно з ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, укладаючи 22.02.2016 договір купівлі-продажу № 734 [PERSON] вже не була законним власником квартири [ADDRESS] , яка є предметом договору та яка на час вчинення оспорюваного правочину вже померла і не мала повноважень щодо укладання цього договору. ЗА вказаних обставин, суд приходить до висновку, що в момент укладення правочину - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , не дотримано вимоги, встановлені частинами першою - третьою статті 203 ЦК України, що тягне за собою недійсність даного правочину. Відповідно до абз.1 ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правочин, визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України). З огляду на вищенаведене, наявні правові підстави для задоволення заявленої позовної в частині визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22.02.2016 року № 734, який виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою О.В., згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Вирішуючи спір в частині скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Іванової О.В. від 22.02.2016 року № 28368741 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. За пунктом 1 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору. Разом з цим, підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] був договір купівлі-продажу від 22.02.2016 року № 734, який суперечить вимогам закону та визнається судом недійсним. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу від 22.02.2016 року № 734, укладений між [PERSON] та [PERSON] , не може бути належною правовою підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки він суперечить вимогам законодавства та його укладено з собою, яка на момент вчинення правочину не була власником зазначеного вище нерухомого майна. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, враховуючи, що державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] проведено на підставі договору, який не відповідає вимогам законодавства та визнається судом недійсним, відповідно до ст. 26 Закону, державна реєстрація права власності [PERSON] на вказану квартиру, здійснена 22.02.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В. підлягає скасуванню. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України, аналогічні приписи закріплені у частинах першій і другій статті 4 чинного ЦПК України). Згідно з частинами першою, другою, третьою, п`ятою статті 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 ЦК України. Відповідно до статті 278 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Враховуючи, що у вказаній цивільній справі існує спір щодо квартири, справа розглядалася у позовному провадженні. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Крім того, главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, що надає органу місцевого самоврядування право та покладає на нього обов`язок подати заяву про визнання спадщини відумерлою, а визнання спадщини відумерлою є підставою для виникнення права власності на спадкове майно у територіальної громади. За вказаних обставин наявні підстави для задоволення заявленої позовної вимог в частині визнання відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Окрім цього, відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2016 р., зареєстрованого в реєстрі під № 1059, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимиром Вікторовичем, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] передав у власність [PERSON] вищезазначену квартиру. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2016 р., зареєстрованого в реєстрі під № 868, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Дмитром Васильовичем та укладеного між [PERSON] і [PERSON] , згідно з яким вищезазначена квартира відійшла на праві власності [PERSON] . Згідно ч.1, ч.3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Вирішуючи заявлені позовні вимоги в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2016 № 1059 та договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2016 № 868, а також скасування рішень державних реєстраторів прав на нерухоме майно, суд приходить до наступного. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Порядок визнання спадщини відумерлою визначений у статті 1277 ЦК України. Порядок передачі відумерлої спадщини (нерухомого майна) до комунальної власності закріплений у статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР та пункті 4.1.5 Положення про управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, затвердженого рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20 листопада 2015 року №7/115, відповідно до яких Управління комунального майна та приватизації проводить передачу комунальним підприємствам, установам, організаціям об`єктів комунальної власності у господарське відання та оперативне управління, відповідно до рішень виконавчого комітету Харківської міської ради (щодо нерухомого майна) та з наступною державною реєстрацією права власності за громадою. Аналіз вказаних норм закону та підзаконних нормального - правових актів дає підстави для висновку, що позивачем в цій частині позовних вимог неправильно обраний спосіб захисту. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України, частина 1 статті 3 ЦПК України). Матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що право власності Харківської міської ради на нерухоме майно порушується. Відповідно до статтей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб це майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Вирішуючи заявлені позовні вимог суд вважає, що у цій справі відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу на підставі визнання правочинів недійсними, укладеними з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов. При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги, що право власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради на час ухвалення судового рішення не визнано, спірне нерухоме майно як відумерла спадщина Харківською міською радою до комунальної власності не прийнято, правовстановлюючих документів не отримано, право власності у встановленому законом порядку не зареєстроване, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , скасування рішень про державну реєстрації, а також витребування квартири із чужого незаконного володіння на користь територіальної громади в особі Харківської міської ради, яка на момент виникнення спірних правовідносин не набула права власності на квартиру, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно платіжного доручення № 2230 від 29.10.2019 року позивачем при пред`явленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 13447,00 гривень, у зв`язку з чим з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за звернення до суду з позовною заявою. На підставі викладеного,

Outcome: partial