Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»(далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 15194,62 грн. за кредитним договором № б/н від 27.07.2005 р. та судові витрати в сумі 1378,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.07.2005 р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 14400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак [PERSON] порушила взяті на себе кредитні зобов'язання , допустивши прострочення в погашенні суми кредиту, станом на 31.05.2015 року сума заборгованості складає 15194,62 грн., а саме: 13994,88 грн. заборгованість за кредитом; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 699,74 грн. штраф (процентна складова), які підлягають стягненню на користь банку. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом, який в ході розгляду справи уточнила. В редакції уточненого позову від 10.05.2017 р. вказала, що 27.07.2005 р. під час оформлення зарплатної карти в ПАТ КБ «ПриватБанк» нею разом з заявою на отримання дебетної карти була підписана заява на отримання кредитної карти №4149605323001552. Відповідно до зазначеної заяви було встановлено кредитний ліміт в розмірі 5300,00 грн., при чому тип кредитного ліміту: фінансовий фіксований, з базовою відсотковою ставкою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак вона не погоджується, що між нею та банком було укладено кредитний договір № б/н від 27.07.2005 р., згідно якого позивач просить стягнути з неї заборгованість в сумі 15194,62 грн., оскільки вказаний договір не містить даних, передбачених в ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 1 ст. 638 ЦК України. Крім того,в заяві б/н від 27.07.2005 р. вона лише висловила бажання на отримання кредиту, це бажаний кредитний ліміт 5300,00 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, в даній заяві не вказані, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. До того ж, під Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку та довідкою її підпису немає, тому безпідставним є заява позивача про ознайомлення її з наданими суду Умовами. Збільшення кредитного ліміту з 5300,00 грн. до 14400,00 грн. не відбувалось протягом усього часу її користування кредитною картою, аж до 11.06.2015 р., коли з її карти були вкрадені кошти в розмірі 14051,88 грн., про що вона відразу повідомила працівників ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки таких транзакцій вона не замовляла та не вчиняла ніяких дій для цього. Вважає, що банком порушено законодавство про захист прав споживачів, положення договору про надання банківських послуг, приписи Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, що свідчить про порушення її прав як споживача фінансових послуг, оскільки несанкціонована нею транзакція щодо переказу коштів з кредитної карти в сумі 14051,88 грн. не відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України. Просить суд визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні платіжною карткою кредиткою «Універсальна» №4149605323001552, виданої на імя [PERSON] неправомірними; визнати транзакції щодо переказу на карту № 5168…7081 на ім'я [PERSON] та карту № 6762...9356 коштів в сумі 14051,88 грн. з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» № 4149605323001552 виданої на імя [PERSON] не чинними; зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути їй кошти в сумі 14051,88 грн., а також нараховані на суму боргу відсотки, штраф і пеню, шляхом відновлення їх на картковому рахунку; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та розірвати договір б/н від 27.07.2005 р. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу за його відсутності, вимогу позову підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав з підстав, викладених в запереченнях. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, до суду надали заяви про слухання справи у їх відсутність, первісний позов банку не визнали повністю, зустрічний підтримали з викладених в ньому підстав, наполягали на його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити частково, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] є клієнтом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», споживачем фінансових послуг. 21 липня 2005 року між сторонами було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідачці було надано кредитну картку на наступних умовах: тип карти: [NUMBER], валюта: гривня, тип кредитного ліміту: фінансовий фіксований, сума кредитного ліміту: 5300,00 грн.; базова процентна ставка: 3 відсотки в місяць із розрахунку 360 днів у році; строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії карти. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення засобів на карту клієнта, так і списанням банком із дебетної карти 4405351737688143. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві, при цьому не зазначено з якими саме мовами та Правилами надання банківських послуг і Правилами користування платіжною карткою та Тарифами вона ознайомилась (а.с.7 копія заяви). Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 18 червня 2015 року звернулася до Довгинцівського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Так, в своїй заяві [PERSON] повідомила, що 11.05.2015 р. невстановлена особа з корисливих спонукань, таємно шляхом проведення транзакцій викрала грошові кошти в сумі 14051,88 гривень з карткового рахунку «ПриватБанк» № 4149605323001552, чим своїми діями спричинила майнової шкоди заявнику на вищезазначену суму, (а.с. 35 копія витягу з кримінального провадження №12015040720001695). За вказаним фактом відкрито кримінальне провадження та проводяться слідчі дії. Відповідно до частини другої 2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (далі - Закон № 1023-XII), права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Судом не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року. яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин суд вважає, що зустрічні вимоги щодо визнання дій відповідача в частині невиконання банківських послуг при користуванні платіжною карткою кредиткою «Універсальна» № 4149605323001552 та визнання транзакції щодо переказу на карту №5168…7081 на імя [PERSON] та карту № 6762…9356 коштів в сумі 14051,88 грн. з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» № 4149605323001552 виданої на імя [PERSON] не чинними обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Крім того, згідно п. 8 розділу VI постанови Правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» 05.11.2014 №705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Тому суд вважає необхідним задовольнити вимогу позивача щодо відновлення коштів на її картковому рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Разом з тим, вимоги щодо розірвання договору та стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Якщо договір розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору (ст. 653 ЦК України). Крім того, можливе розірвання договору у випадку ненадання споживачу необхідної інформації про товар, що регулюється статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до частини 1 якої споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Згідно частини 7 статті 15 Закону, у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. Однак позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність обставин, передбачених п.7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», які б могли являтися підставою для розірвання договору. Крім того, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом (постанова ВСУ № 641/5430/15-ц від 09.11.2016 р.). Позивачем за зустрічним позовом не зазначено, яких саме моральних страждань вона зазначала, в чому вони виразилися та яку загрозу несли її здоровю, тому враховуючи викладене суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Таким чином, з огляду на часткове задоволення зустрічної позовної заяви позичальника [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк", в задоволенні первинного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідного відмовити, оскільки з боку позичальника відсутні порушення взятих на себе зобов'язань по користуванню та своєчасному поверненню кредитних коштів. Згідно частини 2 статті 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач за зустрічним позовом [PERSON] на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial