Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 25.05.2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого позичальнику надано кредит в сумі 30 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 17 % річних, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки від 27.05.2008 року, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, також в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.05.2008 року між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.06.2010 року /справа № 2-1613/2010/ з [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 340 514 грн.02 коп., це рішення суду по даний час не виконане, заборгованість не погашена. Станом на 30.11.2014 року сума заборгованості за кредитним договором становить 2 145 440 грн.43 коп., з яких: сума строкової заборгованості за кредитом -26629,96 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./1 дол. США становить 398 631 грн.86 коп.; сума простроченої заборгованості за кредитом-2807,07 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./1 дол. США становить 42019 грн.87 коп.; сума строкової заборгованості за відсотками -417,03 долари США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./ 1 дол.США становить 6 242 грн.65 коп.; сума простроченої заборгованості за відсотками -30019,68 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./1 дол.США становить 449 373 грн.60 коп.; пеня, нарахована на суму простроченого тіла кредиту,- 107 280 грн.67 коп.; пеня, нарахована на суму прострочених відсотків, -1 141 891 грн.78 коп. Позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед банком у вказаній вище сумі звернути стягнення на предмет іпотеки: - квартиру [ADDRESS] загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, що належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах - по 1/2 частині кожному, шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на вказану квартиру за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виселити з вказаної вище квартири осіб, які там зареєстровані та проживають, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Покласти на відповідачів обов'язок відшкодувати позивачу сплачений судовий збір. В судовому засіданні представником позивача за довіреністю було надано заяву про збільшення позовних вимог /а.с.113-116/, в якій позивач додатково просить суд виселити з квартири, яка є предметом іпотеки, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [INFO]; в решті -позовні вимоги представник позивача підтримує в повному обсязі. В судове засідання 03.06.2015 року представник позивача не з'явився, але надіслав письмове клопотання щодо проведення судового засідання без його участі. За ухвалою суду від 29.04.2015 року до участі в розгляді даної справи в якості відповідачів залучено [PERSON] та [PERSON], в інтересах якої дії її законний представник [PERSON]; в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області. Представник відповідачів -[PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договорів про надання правової допомоги [PERSON] позов не визнала та пояснила, що [PERSON] дійсно заборгував банку кошти за кредитним договором, оскільки змінилася економічна ситуація, а в зв'язку з цим і його матеріальний стан, але на даний час діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , який має бути застосований до даних правовідносин і згідно якого заборонено звертати стягнення на предмет іпотеки, вимога про виселення відповідачів є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому в задоволенні позову належить відмовити. Відповідач [PERSON] позов також не визнала з наведених вище підстав. Представник 3-ї особи -Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області за довіреністю просила суд відмовити в задоволенні позову, оскільки право на користування квартирою, на яку звертається стягнення, має малолітня дитина, а тому спір необхідно вирішити з врахуванням інтересів дитини. Представники 3-х осіб - Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, Управління Державної міграційної служби у Київській області до суду не з'явилися, про час розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, від Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області на адресу суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі їх представника. Заслухавши пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 27.05.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № «5»-27-05/58-МФ на строк до 26.05.2023 року, згідно якого позичальнику було надано кредит у сумі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % річних, що стверджується копією кредитного договору /а.с.11-15 /. Згідно з п.2.3 договору кредитні ресурси, отримані позичальником, використовуються за цільовим призначенням: для придбання земельної ділянки. Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені умовами договору платежі шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язується щомісяця, в строк з 1 по 15 число включно кожного місяця, здійснювати в складі щомісячного платежу за кредитом погашення заборгованості у розмірі, встановленому в Графіку зниження розміру заборгованості /Додаток № 1 до цього договору/. Як вбачається з копії кредитного договору, цей договір підписано представником банку та позичальником, що свідчить про те, що позичальник з умовами договору був ознайомлений, повністю погодився з ними при підписанні договору. Згідно п.6.1 договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. З матеріалів даної справи також вбачається, що позичальником були порушені умови кредитного договору щодо своєчасної сплати необхідного щомісячного платежу на погашення кредитної заборгованості, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, проведеної позивачем станом на 30.11.2014 року /а.с.27-37 /. Так, згідно розрахунку позивача, за позичальником станом на 30.11.2014 року рахується заборгованість за кредитним договором в сумі 2 145 440 грн.43 коп., яка складається: із суми строкової заборгованості за кредитом -26629,96 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./1 дол. США становить 398 631 грн.86 коп.; суми простроченої заборгованості за кредитом-2807,07 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./1 дол.США становить 42 019 грн.87 коп.; суми строкової заборгованості за відсотками -417,03 долари США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./1 дол.США становить 6 242 грн.65 коп.; суми простроченої заборгованості за відсотками -30019,68 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 14,9693 грн./1 дол.США становить 449 373 грн.60 коп.; пені, нарахованої на суму простроченого тіла кредиту,-107 280 грн.67 коп.; пені, нарахованої на суму прострочених відсотків, -1 141 891 грн.78 коп. Цей розрахунок заборгованості представник відповідачів та відповідач [PERSON] не оспорювали. Про неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором свідчить і той факт, що за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.06.2010 року по справі № 2-1613/2010 з [PERSON] та [PERSON] як поручителя було стягнуто заборгованість за вказаним вище кредитним договором в сумі 338 694 грн.02 коп. та 1820 грн. судових витрат, всього 340 514 грн.02 коп., що слідує з копії цього рішення /а.с.20/. Згідно пояснень сторін в судовому засіданні, дане рішення суду не виконане. Судом також встановлено, що 27.05.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» /іпотекодержатель/ та [PERSON] і [PERSON] /іпотекодавці/ укладено іпотечний договір в порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, що стверджується копією іпотечного договору, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3551 /а.с.16-19/. Предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 47,0 кв.м, узгоджена сторонами ринкова вартість квартири становить 267336 грн. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві приватної спільної часткової власності: по 1/3 частині на підставі свідоцтва про право власності № 37862 від 18.08.2005 року, виданого комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква; по 1/6 частині на підставі договору дарування № 2329 від 11.04.2008 року, посвідченого Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою / реєстрова книга № 102, реєстровий № 11199/, що стверджується довідкою КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації /а.с.160/. Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області /а.с.154/, вказана вище квартира належить на праві спільної часткової власності вказаним вище співвласникам -по 1/2 частині кожному. Відповідно до п.8.4.8 іпотечного договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцями та/або позичальником будь-яких умов основного зобов'язання, у тому числі, але не обмежуючись переліченими нижче, у разі несвоєчасної або неповної сплати ануїтетних платежів, несвоєчасного повернення суми основного зобов'язання, в т. ч. кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки. При вирішенні спору суд виходить з наступного, Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, як вказано вище, позичальником були порушені умови кредитного договору щодо своєчасної сплати мінімально необхідного платежу згідно з умовами договору. Як передбачено п. 3.4 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі здійснював зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитними ресурсами та/або на сплату процентів. За ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч.1 ст.33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Умовами укладеного між сторонами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов кредитного договору. Згідно ст.35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, такі вимоги надсилалася банком на адресу іпотекодавців і були ними отримані 06.12.2014 року /а.с.21-23 /. За ст.33 вказаного вище Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ст.ст.10,11 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в пп. 11.3.1 та 11.3.2 пункту 11 цього договору. А як передбачено пп. 11.3.1 п.11 договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.1 ст.37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на вказану вище квартиру. В Постанові Верховного Суду України від 11.12.2013 року по справі № 6-124цс13 було викладено правову позицію щодо того, що виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачений іпотечним договором. Отже, враховуючи вищенаведені правові норми та умови іпотечного договору, суд вважає, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають до задоволення. Відповідно до ст.39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в резолютивній частині рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в обов'язковому порядку має зазначатись в т.ч. початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Заперечуючи проти позову в частині звернення стягнення на квартиру [ADDRESS], представник відповідачів посилалася на те, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено звернення стягнення на предмет іпотеки, а цей Закон поширюється на дані правовідносини. Згідно ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Як встановлено судом, квартира, яка є предметом іпотеки, має загальну площу 47,0 кв.м, в цій квартирі постійно зареєстровані і проживають позичальник [PERSON] та майновий поручитель [PERSON], що стверджується довідками адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Київській області /а.с.62-63/, довідкою КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 від 02.04.2015 року /а.с.102/. Згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, наданої на запит суду реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області /а.с.154-159/, за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності по 1/2 частині на квартиру [ADDRESS], яка є предметом іпотеки, відомості про інші речові права відсутні. Але цей Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме, визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Представником позивача надіслано до суду письмові пояснення /а.с.167-168/, в яких вказується на те, що наведений вище Закон не може бути застосованим до спірних правовідносин, оскільки кредитні ресурси, отримані за кредитним договором від 27.05.2008 року, не є споживчим кредитом, кошти позичальник брав у банку для комерційних потреб, на що він вказав у заяві на отримання кредиту, заяву подавав ФОП [PERSON], цільове призначення кредиту за договором - для придбання земельної ділянки, тобто, на придбання нерухомого майна, що не відноситься до побутових потреб. При вирішенні спору в цій частині суд враховує наступне. Споживчий кредит - це грошові, товарні або товарно-грошові відносини, що складаються між позичальником - фізичною особою та кредитором, у якості якого можуть виступати банки, роздрібні торговельні підприємства, ломбарди, кредитні спілки, каси взаємодопомоги, пункти прокату. При наданні споживчого кредиту відбувається певне переплетення, взаємопроникнення елементів не тільки комерційного і банківського кредиту, але і інших форм кредиту, наприклад іпотечного. Так, в коментарях науковців щодо поняття «споживчого кредиту» вказується на те, що суттєвою особливістю споживчого кредиту є той факт, що об'єктом кредитування є витрати, пов'язані з задоволенням особистих потреб населення /споживчі потреби/. Особливість сучасної практики кредитування полягає в різноманітті застосовуваних форм, видів і способів видачі кредитів. Споживчі потреби - самі різні: будівництво, ремонт, придбання предметів інтер'єру, автомобіля, дачі, земельної ділянки, погашення існуючих кредитів. Як вбачається зі змісту кредитного договору, кредитні кошти були надані фізичній особі [PERSON], а не ФОП [PERSON], цільове призначення- для придбання земельної ділянки, тобто, на споживчі потреби. А тому суд вважає, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється на дані правовідносини. При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії цього Закону. При вирішенні спору в частині звернення стягнення на предмет іпотеки судом не приймаються до уваги посилання на те, що в цій квартирі зареєстрована малолітня дитина. Згідно довідки з місця проживання, виданої ЖЕК № 7 /а.с.102/, у спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO], яка зареєстрована у цій квартирі з 31.08.2010 року. В п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначається, що згідно зі ст. 32 ЦК, ст.177 СК та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Як вказано вище в рішенні, на момент укладення договору іпотеки малолітня дитина не була зареєстрована у спірній квартирі, це також вбачається з копії довідки ЖЕК № 7 від 11.04.2008 року /а.с.153/, а тому та обставина, що право на користування житловим приміщенням, яке є предметом іпотеки, набула в послідуючому малолітня дитина, не є підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на цей предмет іпотеки. Щодо вимог позивача про виселення відповідачів, то в цій частині позову суд вважає за необхідне відмовити виходячи з наступного. Так, згідно із ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Ч.1 ст.40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України. За змістом частини другої ст.40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої ст.109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі № 6-39цс15 викладено правову позицію, яка є обов'язковою до застосування згідно ст.360-7 ЦПК України, щодо того, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Як було встановлено судом і вказано вище, кредитні кошти позичальнику надавалися на придбання земельної ділянки, в іпотеку передано квартиру, яка не придбавалася за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом правових підстав для виселення відповідачів із вказаної вище квартири без надання їм іншого постійного житла. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів [PERSON] та [PERSON] судові витрати по справі, а саме: судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. - по 121 грн.80 коп. з кожного.

Outcome: partial