Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому після подання заяви про збільшення та уточнення позовних вимог, просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати йому заробітної плати за період з 16.08.2012 року по 29.04.2014 року у сумі 46400,64 грн. та 360 грн. комісійного збору( 0,5% від суми 7210 грн.) стягнуто з нього при переховані коштів при виплаті заборгованості згідно судових наказів №2н/1326/3260/2012 та №2н/1326/8385/2012 та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше за один місяць в сумі 2325,44 грн. Свої вимоги мотивує тим, що йому при звільненні з роботи з ДП ЛНДРТІ з 15.08.2012 року нараховану заробітну плату стягнуто на підставі судового наказу, виплатили 30.04.2014 року. Однак з порушенням термінів виплати заробітної плати він має право на стягнення середнього заробітку за період з 16.08.2012 року по 29.04.2014 року у сумі 46400,64 грн. та 360 грн. комісійного збору(0,5% від суми 7210 грн.) стягнуто з нього при переховані коштів при виплаті заборгованості згідно судових наказів №2н/1326/3260/2012 та №2н/1326/8385/2012, а тому він змушений звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав, дав аналогічні пояснення викладеним у позові та до заяви про збільшення та уточнення позовних вимог. Просять уточнений позов задоволити Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили, та надали письмові заперечення. Просить в задоволенні уточненого позову відмовити з підстав наведених у поданому запереченні, оскільки вимоги позивача є безпідставними і не ґрунтуються на чинному законодавстві. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що уточнений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут». 15.08.2012 року за наказом №183-к від 15.08.2012 року позивач був звільнений з ДП «ЛНДРТІ» через скорочення штату працівників на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Як встановлено судом, при звільненні позивачу не виплачено всі належні йому суми. Однак отримав повністю заборговану заробітну плату 30.04.2014 року, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» №824256 від 06.06.2014 року(а.с.11) Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача заперечили, та на підтвердження своїх заперечень надали докази, що містяться у матеріалах справи. Однак відповідач не дотримав вимог ст. 116 КЗпП України і в день звільнення [PERSON], не виплатив йому належні при звільненні суми вчасно, а тому суд вважає, що порушення прав працівника відбулося з вини підприємства Також є безпідставні покликання представників відповідача на те, що не має підстав для відповідальності підприємства згідно ст. 117 КЗПП України, оскільки відповідач є неспроможними, так як вина ДП «ЛНДРТІ» у затримці розрахунку була відсутня через накладені арешти, не відповідають матеріалам справи. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово - господарської діяльності або коштів у підприємства, у тому числі арешт його рахунків, не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України №6-64цс/13 від 03.07.2013 року, яка згідно зі ст. 367-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Абзацом другим пункту восьмого Порядку обчислення середньої заробітної плати (постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року) передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно з абзацом третім цього ж пункту, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається із наказу ДП «ЛНДРТІ» №127 від 20.04.2012 року(а.с.30) та довідки ДП «ЛНДРТІ» №16 від 31.01.2014 року(а.с.3), що у позивача в червні 2012 року було відпрацьовано 19 робочих днів і у серпні 2012 року - 1 робочий день, а тому до наведеного вище Положення, встановлено, що середньомісячне число робочих днів складає 10 робочих дні(19 робочих днів+1 робочий день)/2 місяці=10 робочих днів.), а середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 113,55 грн.. Суд враховуючи вищезазначене, вважає, що з моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 16.08.2012 року по 29.04.2014 року - було 205 робочих днів, середньоденний заробіток, визначений складав 113,55 грн., а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 23277,75 грн. (205 дні х 131,55 грн.) без врахуваннями обов'язкових податків, а з врахуванням обов'язкового податку(15% - прибуткового податку) становить 19768,09 грн.( 23277,75 грн. Х 0,85). Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 16.08.2012 року по 29.04.2014 року в сумі 19768,09 грн. з врахуванням обов'язкового податку. Щодо позовних вимог у розмірі 360 грн. комісійного збору( 0,5% від суми 7210 грн.) стягнуто з нього при переховані коштів при виплаті заборгованості згідно судових наказів №2н/1326/3260/2012 та №2н/1326/8385/2012 не підлягають задоволенню, оскільки такі позивачем та його представником на підтвердження таких на надано суду належних доказів, які вказують про те, що такі були дійсно стягнуті із позивача та через із вину відповідача, жодним чином не обґрунтували свого висновку, та такі спростовуються матеріалами справами. Також не підлягає задоволення вимога, щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше за один місяць в сумі 2325,44 грн. так як таку допускається судом у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати на підставі п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, однак заборгована заробітна плата була виплачена позивачу, спору між сторонами про таку немає. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн..

Outcome: partial