Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 21.09.2012 р. по 04.02.2013 р. перебував на посаді начальника служби експлуатації газового господарства у ТОВ «Кримгазпром», проте до теперішнього часу необґрунтовано йому не виплачується заробітна плата за весь цей час, яка була оговорена при прийнятті на роботу та становила 5000 грн. і преміальні виплати. Також, роботодавець обіцяв покрити всі витрати пов'язані з ремонтом автомобіля, на якому позивач здійснював трудову діяльність, але цього не було зроблено. Після звільнення [PERSON] переніс душевні страждання у зв'язку із порушенням відповідачем його прав, а також з приводу відсутності засобів до існування, у позивача порушився сон, зіпсувалися соціальні відносини з близькими родичами. Для захисту свого порушеного права позивач письмово звертався до відповідача, але ж будь-яку інформацію йому надано не було. Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 30000 грн., витрати пов'язані з ремонтом транспортного засобу у розмірі 11300 грн., середній заробіток за час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити за мотивами наведеними у позові. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивач та його представник не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступного. Частиною 3 статті 10 та статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 21.09.2012 р. [PERSON] прийнятий на посаду начальника служби безпеки експлуатації газового господарства ТОВ «Кримгазпром» та 04.02.2013 р. звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗоТ України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER]. Відповідно до відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, за період з 01.07.2012 року по 31.03.2013 р. інформації про доходи ф/о [PERSON] в ЦБД ДРФО немає. 10.06.2013 року та повторно 11.07.2013 р. представником позивача на адресу відповідача була направлена письмова вимога щодо виплати [PERSON] заробітної плати за період з 21.09.2012 року по 04.02.2013 р. та відшкодування витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗоТ України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 97 КЗоТ країни встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 1 ст. 115 КЗоТ України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Наведена норма кореспондується також зі ст.24 ЗУ «Про оплату праці». Згідно зі ст. 15 ЗУ «Про оплату праці», ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Згідно зі ст. 116 КЗоТ України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗоТ України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на наведені норми, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати з 21.09.2012 р. по 04.02.2013 р. підлягають частковому задоволенню виходячи із розміру середнього заробітку, що вказаний позивачем -5000 грн. оскільки відповідачем цей розмір не спростований. Отже, стягненню підлягає за вказаний період 25000 грн. Також підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки (з 04.02.2013 р. по 20.02.2014 р.) в розмірі 60000 грн. Позовні вимоги про стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з ремонтом транспортного засобу у розмірі 11300 грн., задоволенню не підлягають у зв'язку з тим, що позивачем не на надано доказів на підтвердження витрат та не наведено правових підстав, якими він обґрунтовує ці вимоги. Статтею 237-1 КЗоТ України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, позивачем під час розгляду справи в порушення вимог ст.60 ЦПК не доведено, що між протиправними діями відповідача та його моральними стражданнями є прямий причинний зв'язок, та не надано доказів у підтвердження заподіяння моральних чи фізичних страждань, а тому вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 229,40 грн. На підставі ст. ст. 47, 97, 115, 116, 117, 232 КЗпП України,

Outcome: partial