Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

У липні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем, який при виплаті заробітної плати не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати (далі - індексація), внаслідок чого порушені її права на оплату праці. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 27.06.2014 року встановлено, що заборгованість по заробітній платі становить 1012,30 грн. і саме ця сума була стягнута на користь позивачки. Просила стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» середній заробіток за час затримки виплати суми індексації за період з дня звільнення по день подачі позовної заяви в розмірі 11304,27 грн., а також моральну шкоду в сумі 1000 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи міститься зава про розгляд справи без її присутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її присутності, а також письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на відсутність з боку роботодавця порушень законодавства про оплату праці. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 25.05.2004 року по 06.08.2013 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча", що встановлено рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 27.06.2014 року та підтверджується копією трудової книжки. За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень процесуального закону наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 27.06.2014 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково і на її користь з відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто заборговану суму індексації з компенсацією за період з травня 2004 року по липень 2006 року, що становить 1012,30 грн. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки рішенням суду було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався з позивачкою при її звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивачки не спливли, тому думка відповідача про наявність підстав для відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд керується наступним. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11304,27 грн. Позивачка просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дня звільнення по день подачі позовної заяви - 03.07.2014 року. Між тим суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 07.08.2013 року. Згідно вказаного відповідачем графіку роботи кількість робочих днів за період затримки розрахунку з 07.08.2013 року по 03.07.2014 року складає 227. З довідки головної бухгалтерії відділу обліку заробітної плати № 1/100086 вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 59,20 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 07.08.2013 року по 03.07.2014 року складає (227 х 59,20 грн.) = 13438 грн. 40 коп. З рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 27.06.2014 року вбачається, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованої індексації, а також компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, не визначила розмір позовних вимог у конкретній сумі, а просила стягнути на її користь заборговану індексацію за певний період. Нею відповідно не був зроблений і розрахунок заборгованої суми. Між тим, доведеною та такою, що була стягнута за рішенням суду, є сума заборгованості, що утворилась за менший період, ніж той, що просила позивачка у позові. Очевидно, що заявляючи вимоги за більший період часу, позивачка розраховувала на стягнення більшої суми. Така ситуація поза всяким сумнівом свідчить про наявність спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати і дає підстави для застосування правил ч. 2 ст. 117 КЗпП України. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки виплати належних позивачці сум, суд ураховує спірну суму, на яку та мала право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи і,

Outcome: partial