Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу укладеного між ними 15.01.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Хустського районного управління юстиції Закарпатської області за а/з №2 та просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі по 2000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Позивачка зазначає, що причиною розірвання шлюбу є те, що вони люди різних характерів та поглядів на життя, відповідач вчиняє сварки та бійки в присутності дітей. На неодноразові прохання позивачки змінити свою поведінку відповідач не реагує. Біля двох років сторони проживають окремо та не підтримують шлюбних відносин. Матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Відповідач є працездатною особою, виїзжає на сезонні роботи та має мінливий дохід, інших утриманців не має, тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей. Через важкий матеріальний стан, позивачка змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки сама утримувати дітей не має можливості та ставить вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в розмірі по 2000 грн. Позивачка [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Прізвище після розірвання шлюбу просила залишити « [PERSON] », дітей просила залишити на утриманні біля неї. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про часткове визнання позову, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу відповідач не заперечив, в частині стягнення аліментів частково в розмірі по 1500 грн. на дітей до досягнення ними повноліття. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. З оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що сторони проживають у шлюбі з 15.01.2009 року, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Хустського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №2. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Причиною розірвання шлюбу позивачка вважає те, що вони люди різних характерів та поглядів на життя, відповідач вчиняє сварки та бійки в присутності дітей. На неодноразові прохання позивачки змінити свою поведінку відповідач не реагує. Біля двох років сторони проживають окремо та не підтримують шлюбних відносин. В поданій заяві позивачка наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач в цій частині позовні вимоги визнав. Наданий сторонам строк на примирення терміном 1,5 місці позитивного результату не дав. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року зі змінами та доповненнями «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». З огляду на встановлене суд дійшов до висновку, що підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, їхній шлюб має формальний характер та не виконує свого прямого призначення. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу,а тому суд вважає, що даний шлюб доцільно розірвати. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] має на утриманні двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Через важкий матеріальний стан, позивачка змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки сама утримувати двох неповнолітніх дітей не має можливості. Відповідач є молодою за віком особою, не має інших утриманців, має нерегулярний мінливий дохід, а тому відповідно до вимог ст. 184 СК України, розмір аліментів слід визначати в твердій грошовій сумі. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначаються судовим рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статей 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Відповідно до Закону України від 17.05.2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів": п. 2 статті 182 СК України було викладено у наступній редакції «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не надає матеріальне утримання своїм дітям, враховуючи матеріальне становище дітей, які потребують значних коштів на забезпечення їх всім необхідним та для їхнього належного розвитку, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який є працездатний, виїзжає на сезонні роботи та отримує мінливий дохід, інших утриманців не має, згідний сплачувати аліменти у розмірі по 1500 грн., суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід щомісячно стягувати на користь позивача - [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] по 1500 /одна тисяча п`ятсот/ гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 29.05.2018 року і до досягнення ними повноліття. Майнового спору позивачем не заявлено. На підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. У зв`язку з чим, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 гривень. Крім цього, на підставі п.2.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial