Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідачів , який був уточнений в ході судового розгляду, відповідно до якого просить визнати недійсним свідоцтво №3014 від 05.04.2004 року, яке видано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], про право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; витребувати 1/4 частину квартири [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON], який був набувачем майна за договором дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати [PERSON] таким, що втратив право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. При цьому, в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що у період з січня 1999 року до березня 2004 року вона проживала однією сім'єю, як подружжя, з [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Цей факт встановлений судовим рішенням. У зазначений період часу вона, як співвласник, володіла, користувалася та розпоряджалася, цією вартирою -власними силами та коштами робила ремонт та підвищувала експлуатаційні характеристики житла, сплачувала квартирну плату та комунальні платежі за за неї. При цьому, право позивача щодо спільної сумісної власності на 1/4 частину вищевказаної квартири встановлено судовим рішенням. У березні 2004 року, після припинення сімейних відносин з [PERSON]С, позивач повернулася жити до будинку своєї мами у селищі Друга Іванівка Барвінківськоого району Харківської області за 170 км від міста Харкова. У зв'язку з неприємними почуттями, пов'язаними з невдалим сімейним життям з [PERSON]С, вона не спілкувалася ні з [PERSON]С, ні з членами його сім'ї. Рішенням від 21.10.2015 року Барвінківського районного суду Харківської області встановлено факти, які мають юридичне значення: арешт та передача належної мені на праві спільної сумісної власності 1/4 частини квартири стягувачу [PERSON] в рахунок погашення боргу [PERSON], чим порушили право [PERSON], на спільну сумісну власність щодо зазначеної 1/4 частини квартири. [PERSON] отримала свідоцтво №3014 від 05.04.2004 року про право власності на належну позивачу ? частину квартири, а вже через 17 днів - подарувала її [PERSON] на підставі договору №3667 від 23.04.2004 року. Так, позивач посилається на ту обставину, що оскільки вона не має наміру та не повинна відповідати за борг [PERSON] перед [PERSON] і ніякого відношення до виниклого боргу не має, зокрема, між нею та [PERSON] не було ніяких договорів, боргів або довіреностей, які б давали право [PERSON] отримати, а потім подарувати [PERSON] належну їй частину квартири, а тому вважає незаконним те, що на підставі договору дарування [PERSON] набув безвідплатно майно, яке є спільною сумісною власністю позивача. Внаслідок вищевикладеного, право власності позивача на житло порушено і, як наслідок, це право повинно бути захищено та відновлено, у звязку із чим остання звернулась до суду із даним позовом. В ході судового розгляду , 25.05.2016 р. від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] надійшов зустрічний позов , відповідно до якого останній просив визнати недійсним свідоцтво № 3014 від 05.04.2004 року, яке видано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], про право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; визнати недійсним договір дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON]; витребувати 1/4 частину квартири [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON], який був набувачем майна за договором дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати [PERSON] таким, що втратив право власності (право користування, володіння, розпорядження) на 1/4 частину квартири [ADDRESS].(а.с. 49) В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, надала суду заяву, відповідно до якої остання свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити,з вимогами викладеними у зустрічній позовній заяві погодилась, та також просила їх задовольнити , справу розглянути у її відсутність. Відповідач за первісним та зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату,час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції , про отримання якої свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи , заяв,клопотань про розгляд справи без його участі суду не надав.. Відповідач за первісним та зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату,час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції , заяв,клопотань про розгляд справи без її участі суду надано не було, втім, під час розгляду справи представником останньої адвокатом [PERSON] подавались до суду заперечення на позов, відповідно до яких, він просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з тих підстав, що оскільки на момент накладення арешту на спірне майно, винесення постанови державного виконавця про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу від 23.03.2004 року та видання приватним нотаріусом свідоцтва про право власності на спірне майно [PERSON] від 05.04.2015 року, позивач не була власником частини квартири [ADDRESS], та ,відповідно, цими діями її права не порушувались, що свідчить про відсутність підстав,передбачених ст. 215 ЦК України про визнання недійсним правочину, а саме свідоцтва № 3014 від 05.04.2004 року. При цьому, щодо зустрічного позову зазначив, що останній підлягає залишенню без розгляду, у звязку із невідповідністю вимогам ст. 119 ЦПК, зверненням [PERSON] з аналогічними позовними вимогами, які вже заявлені у позові [PERSON]. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений у встановленому законом порядку, надав суду заяву про розгляд справи без його участі . Суд, перевіривши матеріали справи,\~які містять надані сторонами докази, вважає, що\~ позовні вимоги підлягають задоволенню у повному , а зустрічний позов\~ підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з січня 1999 року до березня 2004 року позивач [PERSON] проживала однією сім'єю, як подружжя, з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , факт чого встановлений рішенням Барвінківського райсуду Харківської області. (а.с. 4) Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року визнано дійсним договір від 30.10.1999 року, яким [PERSON] та [PERSON] \~визначили \~\~своїм \~спільним \~\~сумісним \~\~майном \~\~1/4 \~\~(одну \~\~четверту) \~\~частини квартири №13 (тринадцять) по вулиці Метробудівників у будинку №40 (сорок) в місті Харкові, яка на час укладення договору від 30.10.1999 року належала [PERSON] \~на підставі свідоцтва від 14.01.1994 року про право власності на житло, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Крім того, визнано \~1/4 \~(одну четверту) \~частину квартири \~№13 \~(тринадцять) \~по вулиці \~Метробудівників у будинку №40 (сорок) в місті Харкові, яка належала [PERSON] на час укладення між ними договору від 30.10.1999 року, - спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON].(а.с.5-6) Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 21.10.2015 року задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа [PERSON], Київський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, відповідно до якого судом встановлений той факт, що постанова № 13946/1 від 06.12.2001 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова порушує право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/4 (одну четверту) частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва № 2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду та той факт, що постанова від 23.03.2004 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова про передачу стягувану [PERSON] 1/4 (однієї четвертої) частини квартири квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності - порушує право спільної сумісної власності [PERSON] на зазначену частину квартири.(а.с.7) Згідно свідоцтва від 05.04.2004 року,зареєстрованого в реєстрі за № 3014, приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], на підставі постанови про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, затвердженої [PERSON] начальником відділу ДВС Київського РУЮ м. Харкова, 23.03.2004 р. , посвідчено, що [PERSON], що зареєстрована за адресою : [INFO], належить право власності на майно , яке складається з ? (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS], яке передано [PERSON] в рахунок погашення боргу на суму 4151(чотири тисячі сто пятдесят одна) гривня, що раніше належало [PERSON].(а.с.8) Відповідно до договору дарування від 23.04.2004 року , [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар ? (одну четверту) частину квартири № 13, з відповідною частиною місць загального користування, будинку № 40 по вул. Метробудівників в м. Харкові. У цілому квартира складається з трьої кімнат , житловою площею 41,4 кв.м., загальною площею 64,3 кв.м. Вищевказана ? частина квартири належить [PERSON] на підставі свідоцтва , виданого [PERSON], приватним нотаріусом ХМНО 05.04.2004 року , реєстр № 3014, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.04.2004 року(витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий КП «ХМБТІ» 07.04.2004 року , № 3291244), реєстраційний номер 5405562, номер запису П-2-3569.(а.с.9) Як вбачається з заяви [PERSON] від 17.05.2016 року, посвідченої ПН ХМНО [PERSON], [PERSON] вказує, що у зв'язку з сімейними відносинами з [PERSON], його1/4 (одна четверта) частина квартири 13 (тринадцять) в будинку №40 (сорок) по вулиш Метробудівників в Xapковi (свідоцтво №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло) - стала їхньою спільною сумісною власністю. Оскільки [PERSON] своїм трудом та за свої кошти істотно покращила експлуатаційні характеристики квартири i, як наслідок, істотно збільшила вартість квартири. Внаслідок вищевказаного, оскільки зазначена частина квартири є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], останній повністю підтримав позовні вимоги [PERSON]. (а.с. 53) Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1994 року, виданого згідно з розпорядженням № 3276[ADDRESS] . буд. № 40 по вул.. Метробудівників в м. Харкові, дійсно належить на праві спільної сумісної власності гр.. [PERSON], та членам його сімї : [PERSON], [PERSON], [PERSON] , про що зроблений запис у реєстровій книзі за № 2-94-2720. (а.с. 76) Вищевказаний факт також пітверджується листом в.о. начальника управління комунального майна та приватизації [PERSON] від 10.12.2014 р. № 13891, який складений у відповідь на заяву [PERSON] від 09.12.2014 р. Крім того, зазначеним листом відмовлено останньому у видачі копії свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що після одержання власником свідоцтва про право власності на житло в управлінні комунального майна та приватизації,другий екземпляр свідоцтва про право власності та матеріали приватизаційної справи на квартиру передаються на постійне зберігання до КП «ХМБТІ», а тому документи приватизаційної справи на квартиру [ADDRESS] передані до архіву КП «ХМБТІ» за актом № 126 від 15.06.1994 року. (а.с. 76) Відповідно до листа КП «ХМБТІ» від 26.12.2014 р. № 1802004 [PERSON] повідомлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] в період з 1994 р. по лютий 2004 р. включно було зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло , виданого ХМЦПДЖФ 14.01.1994 р., р № 2-94-2720. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку КП «Жилкомсервіс» виданої [PERSON], у тому, що вона проживає і постійно прописана у [ADDRESS], яка складається з двох кімнат жилою площею 29.20/46.05 на 4 поверсі 9 поверхового будинку, що належить територіальній громаді м. Харкова, особовий рахунок відкритий на імя [PERSON], благоустрій будинку: з усіма зручностями вказано, що у цьому жилому приміщенні зареєстровано 2 членів сімї,якими є [PERSON] з 13.02.1991 р., [PERSON]- з 24.10.1997 р., при цьому, додатково вказано, що квартира є приватизованою (свідоцтво про право власності № 5405562 від 07.04.2004 р.), сусідом по квартирі є [PERSON], який займає 1 кімнату, 12.20/18.25 кв.м.. (а.с. 80) Отже, з аналізу вищенаведеного, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення правовідносин між [PERSON] та [PERSON] у 1999 році , якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося усі цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може б визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Теж саме підтверджується нормою ст. 62 Сімейного кодексу України, який діє на теперішній час, де зазначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як свідчать матеріали справи, зокрема, посвідчена ПН ХМНО [PERSON] заява [PERSON],у зазначений період, тобто впродовж 5 років, позивач та [PERSON] вели сумісне господарство, при цьому, [PERSON] робила у спірній квартирі ремонт та підвищувала її експлуатаційні характеристики , що, у свою чергу, призвело до істотного збільшення вартості цієї квартири. (а.с.53) Так, наявність права спільної сумісної власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] знайшла своє відображення у вищевказаних судових рішеннях, які на момент звернення останньої до суду з даним позовом ніким не оспорені та набрали законної сили. Заборгованість перед [PERSON] мав безпосередньо [PERSON], але ніяк не сама [PERSON], що свідчить про грубе порушення права спільної сумісної власності позивача на зазначену ? частину спірної квартири, під час винесення постанови затвердженої [PERSON] - начальником відділу ДВС Київського РУЮ м. Харкова, від 23.03.2004 р. , про передачу майна стягувачу [PERSON] в рахунок погашення боргу [PERSON], на суму 4151(чотири тисячі сто пятдесят одна) гривня , що раніше належало останньому. В подальшому, вищезазначені незаконні дії потягли за собою, як наслідок, видачу 05 квітня 2004 року [PERSON] свідоцтва про право власності на спірне майно приватним нотаріусом ХМНО [PERSON]. Крім того, 23.04.2004 р. між [PERSON], в особі її представника за довіреністю [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 3667. Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або і заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 388 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача полягає у тому, що у разі, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Крім того, з постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається наступне. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації , що передбачено ст.ст. 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-ІV (1952-15) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Враховуючи вищевикладені норми законів, а також те, що [PERSON] набула права власності на спірну частину квартири з грубим порушенням норм діючого законодавства, внаслідок чого, на момент укладання вищевказаного договору дарування № 3667 від 23.04.2004 р. між [PERSON]Б та нею , остання не була законним власником спірної частки майна, а тому не мала права на її відчуження, отже, як і видане [PERSON] свідоцтво про право власності № 3014 від 05.04.2004 р., вказаний договір дарування № 3667 від 23.04.2004 р. також слід визнати недійсним. Відповідачі грубо порушили норми чинного законодавства: ст.41 Конституції України, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до ЗУ № 47597 - ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини, основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4.7. 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб». Вимоги ст.204 ЦК України встановлюють презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до вимог ч.1ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Дійсність, як правова характеристика правочину означає, що закон визначає правову силу за ним, як підстави виникнення, зміни чи припинення належних його суб'єктам цивільних прав і обов'язків і права, а також обов'язки, що виникають з правочину підлягають правовій охороні та захисту. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним в відповідності до вимог ст. 387 ЦК України. У відповідності до вимог п.2 ч.1. ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Крім того, що стосується посилань представника відповідача на пропуск [PERSON] строку звернення до суду з даним позовом , то суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється три роки, при цьому, спірне майно , було визнане за [PERSON], як спільне сумісне рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року, а звернулась остання до суду із даним позовом ще у грудні 2015 року, що свідчить про її звернення за захистом своїх прав в межах строку визначеної законом позовної давності . Визнання правочину недійсним, пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом відповідності до роз'яснень ВСУ від 234.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зважаючи на ті обставини, що у суду відсутні сумніви у неправомірності набуття відповідачем [PERSON] права власності на ? частину спірної квартири, що в ході судового розгляду знайшло своє підтвердження наданими сторонами доказами, які містяться в матеріалах справи, суд вважає за необхідне визнати свідоцтво №3014 від 05.04.2004 року, яке видано приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], про право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду- недійсним. Викладене, тягне за собою, як наслідок, і визнання недійсним договору дарування № 3667 від 23.04.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], оскільки даний договір заснований на свідоцтві про право власності № 3014 від 05.04.2004 року [PERSON] на зазначену частину спірної квартири, яке, в свою чергу, видане останній в порушення норм діючого законодавства, порушуючи законне право іншої особи, а саме позивача [PERSON] на зазначене майно. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, суд вважає, що відповідачі своїми протиправними діями порушили право власності позивача на користування та володіння ? частини квартири [ADDRESS], а тому порушене право слід поновити, шляхом витребувати цієї 1/4 частини квартири [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON], який був набувачем вказаного майна за договором дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]. Крім того, вищенаведене свідчить про доцільність визнання [PERSON] таким, що втратив право власності (право користування, володіння, розпорядження) на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. За вказаних обставин не підлягає задоволенню зустрічний позов [PERSON] в частині витребування спірного майна із незаконного володіння [PERSON], а також визнання останнього таким, що втратив право власності (право користування, володіння, розпорядження) на 1/4 частину квартири [ADDRESS]., оскільки дані вимоги вже охоплені первісним позовом, та зважаючи на те, що з приводу обґрунтованості цих вимог судом вже сформоване судження , відповідно до якого суд дійшов висновку про необхідність їх задоволення, а тому повторній оцінці останні не підлягають. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з кожного відповідача на користь позивача, та, в даному випадку, третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених судом вимог . На підставі викладеного та

Outcome: partial