Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

В квітня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків з ПрАТ Суха Балка 190 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він працював на підприємстві ПАТ «Суха Балка» з 19.10.1978 р. по 23.04.1997 р., на дільниці № 21 підземним прохідником ПрАТ «Суха Балка». В подальшому не працював у шкідливих умовах. 02.11.2006 року був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію. В 1997 році рішенням ЛЕК УкрНДПРОММЕД йому встановлено професійне захворювання попереково-крижова радикулопатія. За висновком МСЕК первинно визнано інвалідом 3 групи по профзахворюванню та встановлено 60 відсотків втрати працездатності по радикулопатії. Починаючи з 1998 року по 2001 рік відсоток не змінювався. 19.06.2002 року було безстроково встановлено 60 відсотків втрати працездатності з 3 групою інвалідності. Позивач зазначив, що постійно переносить фізичні страждання в результаті профзахворювання, а саме: біль в поперековій ділянці ниючого характеру з віддачею по задній поверхні правої ноги; головний біль в потиличній ділянці; незначна слабкість в правій руці та нозі в порівнянні з лівою. І це незначна частина тих страждань які позивач змушений терпіти щодня. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань, що призводять до значних і постійних моральних страждань та змушують його звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 26 грудня 2018 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, з призначенням дати та часу розгляду справи. 29 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ПАТ «Суха Балка». У відзиві представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, на думку відповідача, факт спричинення моральної шкоди є недоведеним. Суд, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] , працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 18 років 6 місяців. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 12 травня 1997 року, встановлюється, що причиною професійного захворювання є багатолітня робота, а саме протягом 18 років 5 місяців, в умовах фізичного перенавантаження. Вібрації та підвищеної вологості. 1997 році рішенням ЛЕК УкрНДПРОММЕД йому встановлено професійне захворювання попереково-крижова радикулопатія. За висновком МСЕК первинно визнано інвалідом 3 групи по профзахворюванню та встановлено 60 відсотків втрати працездатності по радикулопатії. Починаючи з 1998 року по 2001 рік відсоток не змінювався. 19.06.2002 року було безстроково встановлено 60 відсотків втрати працездатності з 3 групою інвалідності. У відповідності до ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов`язаний повідомити про це орган державного нагляду за охороною праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. Згідно зі ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Аналогічні вимоги передбачені ст. 21 ЗУ «Про охорону праці». Вина підприємства\~полягає в\~тому,\~що згідно\~діючого законодавства\~-\~статті 13\~Закону України\~«Про охорону\~праці»,\~підприємство зобов`язано\~було створити\~безпечні і\~нешкідливі умови\~праці.\~Вказаною нормою,\~передбачено,\~що роботодавець\~за невиконання\~вимог ст.\~13\~несе безпосередню\~відповідальність. Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України «відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Оскільки професійне захворювання виникло у позивача внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де він працював, порушення норм з безпеки праці під час виконання трудових обов`язків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. В зв`язку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя, що завдає їй моральних страждань. При захворюванні позивача повне одужання неможливе, навпаки хронологічна картина захворювання вказує на прогресування професійного захворювання, що підтверджується підвищенням проценту професійної працездатності та встановлення групи інвалідності. Відповідно до наданих медичних епікризів, позивач постійно перебуває на стаціонарних лікуваннях в медичних закладах, все вищезазначене спричиняє позивачу моральні страждання. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань позивача, що призводять до значних і постійних моральних страждань, адже в ЦКУ ч. 2 ст. 23 передбачено, що моральна шкода полягає: «1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров`я;» Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «…4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. ….» Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю. Таким чином, внаслідок винних дій і бездіяльності адміністрації підприємства позивач відчуває як фізичні так і моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням його здоров`я в результаті фізично шкідливих і небезпечних факторів при виконанні трудових обов`язків. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. \~ \~ \~ \~ Відповідно частині 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання П-4, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови прані. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст. 237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.. 237-1 КЗпПУ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч. 1 ст. 268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ч. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз. 9 п. 5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Згідно положень\~ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~розмір мінімального прожиткового мінімуму - становить 1921,00 грн. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у її житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості. Суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON] , шістдесят прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 115 260 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1152,60 грн.

Outcome: partial