Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили відповідачів [PERSON] , [PERSON] , а також їх неповнолітню дитину із квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та вселити позивачів у дану квартиру. Крім того, просили заборонити відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та будь-яким іншим особам використовувати вказане житлове приміщення без належних правових підстав та чинити перешкоди позивачам у доступі та користуванні вказаною вище квартирою. В обґрунтування позову зазначено, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка належить їм на праві приватної власності, в рівних частках на підставі свідоцтва на право власності від 12.12.2018, виданого департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради. Право власності позивачем на дану квартиру зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.12.2018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1736085071101). Проте, з моменту набуття позивачами права власності на вказану квартиру, та по даний час, вони не можуть нею користуватись та потрапити до неї, оскільки у вказаній квартирі безпідставно (без належних правових підстав) в ній проживають сторонні люди, які, самовільним зайняттям квартири, чинять перешкоди позивачам у доступі до житла та користуванні ним. Так, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.09.2014 залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 10.03.2015 (справа 22-ц/793/543/15) було виселено [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Під час виконання вказаного рішення суду про виселення [PERSON] державним виконавцем було встановлено, що [PERSON] виселилася із даної квартири добровільно, проте ключі від квартири передала своєму чоловіку [PERSON] , який проживає у даній квартирі, про що було складено відповідний акт державного виконавця від 17.09.2015р. Крім того, позивачі вказують, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.03.2016 (справа №711/10241/15), залишеного в силі постановою Апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2017 було виселено [PERSON] та його неповнолітню доньку [PERSON] із вказаної квартири без надання іншого житла. Вказаними вище рішеннями судів, зокрема, було встановлено, що вказані особи самостійно заселилися до вказаної квартири без будь-яких правових підстав, а відтак підлягають виселенню із даної квартири без надання іншого житла. Натомість, на даний час у вказаній квартирі самоправно продовжують проживати відповідачі, які є членами родини [PERSON] , без належних на те правових підстав та такі особи чинять перешкоди вселенню позивачів до належного їм житла. Зокрема, при проведенні вселення позивачів за вказаною адресою, за участі представників КП «Придніпровська СУБ», департаменту ЖКГ Черкаської міської ради та працівників поліції, було встановлено, що [PERSON] та двома невстановленими особами було чинено перешкоди щодо вселення позивачів, доступ до квартири не надали про що було складено відповідний Акт від 19.04.2018р. Також, за даним фактом позивачем було надано заяву до Черкаського ВП та відкрито кримінальне провадження №12019251010001312 від 15.03.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, в ході якого було встановлено, що на даний час у вказаній квартирі проживає відповідач: [PERSON] із своєю дружиною [PERSON] та їх неповнолітньою дитиною. Будь-які правові підстави на користування відповідачем вказаною квартирою відсутні, жодних погоджень із вказаною особою щодо використання даного житла позивачі не надавали. Також під час повторного виходу за адресою 24.06.2019 було з`ясовано, що [PERSON] та відповідачами було вчинено перешкоди щодо доступу до житла, про що було складено відповідний Акт від 24.06.2019. З огляду на викладене вище, посилаючись на норми ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України ст. 41 Конституції України, позивачі звернулись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 12 липня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 7 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у даній справі. В судовому засіданні [PERSON] та її представник - адвокат Василенко М.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Рибалка О.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем отримано ордер на вказану квартиру в порушення вимог чинного законодавства і за даним фактом було проведено службове розслідування департаментом управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради. Крім того, відповідач не заперечувала того факту, що вона, її чоловік [PERSON] та їх неповнолітня дитина мешкають у спірній квартирі. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. На підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи за даної явки. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 12.12.2018 позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності в рівних частках квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Зазначене також вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.06.2019, номер інформаційної довідки 171416488 (а.с.5-6). Так, з даної довідки вбачається, що за позивачами 27.12.2018 державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Великою Оленою Володимирівною, на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 12.12.2018 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, зареєстроване право приватної спільної часткової власності по ј часки за кожним, на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 10 березня 2015 року заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 вересня 2014 року по справі за позовом Черкаської міської ради до [PERSON] , третя особа: КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради про виселення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення залишено без змін з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13). Під час виконання рішення суду від 23.09.2014 про виселення [PERSON] зі спірної квартири державним виконавцем було встановлено, що [PERSON] виселилася зі спірної квартири добровільно, а ключі від квартири передала своєму чоловіку [PERSON] , про що складено відповідний акт державного виконавця від 17.09.2015. Також було встановлено, що станом на 17.09.2015 в спірній квартирі було виявлено особисте майно [PERSON] та його дитини. Також судом було встановлено, що [PERSON] немає правових підстав для зайняття спірної квартири, внаслідок чого, за рішенням суду від 21.03.2016р. його та його неповнолітню доньку [PERSON] було виселено з даної квартири без надання іншого житлового приміщення. Зазначені обставини були встановлені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2016 року (справа № 711/10241/15-ц), яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2017 року. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судовими рішеннями було встановлено, що [PERSON] , її чоловік [PERSON] та їх дитина [PERSON] проживали в спірній квартирі без належних правових підстав та внаслідок рішень суду, які набрали законної сили були виселені з вказаного вище житлового приміщення без надання іншого. Разом з тим, як вбачається з акту від 19.04.2018 комісія в складі представників: Департаменту ЖКГ ЦМР - Глущенко В.О., КП «Придніпровська СУБ» - Кравець І.В., Ястремська О.В., Ліщинського О.Я., а також в присутності представника поліції Муратова В.В. та представника [PERSON] - [PERSON] при проведенні вселення гр. [PERSON] в кв. [ADDRESS] , [PERSON] та двома невідомими особами було вчинено перешкоди, що унеможливлювало проведення вселення. Крім того, комісією було встановлено, що в житловому приміщенні за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] та її діти. На прохання надати документи, які надають право проживання у вказаній квартирі, гр. [PERSON] та невідомі особи такі документи не надали. До приміщення доступу не надали. Даним фактом вбачається самовільний захват житлового приміщення, що знаходиться в комунальній власності м. Черкаси (а.с. 14). Також, за даним фактом позивачем було подано заяву до Черкаського ВП та відкрито кримінальне провадження №12019251010001312 від 15.03.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, в ході якого було встановлено, що на даний час у вказаній квартирі проживає відповідачі [PERSON] зі своє дружиною [PERSON] та їх неповнолітньою дитиною. Актом від 24.06.2019, складеного у присутності представників [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дільничного офіцеру поліції старшого лейтенанта поліції [PERSON] , встановлено, що під час виходу за адресою: [ADDRESS] двері квартири на дзвоник не відкрили. В квартирі перебували невстановлені особи (чоловік та жінка), які наголосили, що вони є власниками жаного житла та двері відчиняти та надавати будь-які документи які посвідчують особу або право на дану квартиру не будуть. Зі слів сусідки з кв. [NUMBER] , в даній квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми сім`ї [PERSON] (а.с. 16). Позивачі стверджують, що відповідачі проживають в квартирі без належних правових підстав і відмовляються звільнити квартиру, чинять перешкоди позивачам в реалізації права власності, а тому вони мають бути виселені без надання іншого житлового приміщення. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Житлового кодексу України (далі - ЖК). Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками спірної квартири і не надавали дозволу відповідачам на проживання в цій квартирі. Таким чином, відповідачі проживають у спірній квартирі без згоди її власників, а відтак порушує законні права та інтереси позивачів. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено жодної правової підстави зайняття відповідачами та їх дитиною спірної квартири, оскільки будь-яких договорів найму спірної квартири між сторонами не укладалось, а отже спірна квартира зайнята відповідачами самоправно. Згідно ч.3 ст.116 ЖК осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За таких обставин, суд обґрунтовано приходить до висновку, що право позивачів є порушеним і підлягає судовому захисту. З огляду на положення ст.ст.321, 383, 391 ЦК позивачі мають право вимагати виселення відповідачів зі спірної квартири, оскільки їх проживання без належних правових підстав, обмежує позивачів у реалізації прав власників на це житло. Крім того, суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 109 ЖК УРСР відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітня дитина повинні бути виселені зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла. За таких обставин, дана позовна вимога підлягає до задоволення. Щодо позивної вимоги про заборону відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та будь-якім іншим особам використовувати вказане житлове приміщення без належних правових підстав та чинити перешкоди позивачам у доступі та користуванні спірною квартирою, то суд приходить до висновку, що така позовна вимога не може бути задоволена, оскільки суд не може застосовувати будь-які заборони до невстановленого кола осіб у майбутньому часі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі по 384,20грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial