Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства оборони України про відшкодування завданої моральної шкоди, мотивуючи вимоги тим, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 05 листопада 1979 року по 01 червня 1981 року та при виконанні службових обов`язків отримав вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку в 1980 році), наслідком яких стали рубці шкіри в зазначеній анатомічній області, які у подальшому призвели до розвитку «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії II ст., прогресуючого кризового перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженими вестибуло-координаційними порушеннями, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. Гіпертонічної хвороби III ст., З ст., дуже високий кардіоваскулярний ризик. Гіпертрофії лівого шлуночка. Ангіопатії сітківки обох очей. СН II А ст. ФК III. Церебрального атеросклерозу 2 ст. Двобічної сенсоневральної приглухуватості.», а також захворювання «Виразкова хвороба. Рубцева деформація цибулини 12п. кишки. Цукровий діабет середньої важкості, декомпенсація». Внаслідок захворювань, отриманих в результаті проходження військової служби, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікуванні, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, однак стан здоров`я поступово погіршується, в зв`язку з чим йому рішенням МСЕК спочатку було встановлено другу групу інвалідності. Його постійно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну, нудота, загальний озноб, дискомфорт в області серця, різка слабкість, оніміння язика, губ, кінцівок, закладеність носа, підвищення АТ, тривога, дратівливість, біль в хребті та ногах., через що він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, фізичний біль та психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання, порушено нормальні життєві зв`язки та виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім фізичного болю, спричиненого захворюваннями, позивач зазначає, що хворіє на невроз, який розвинувся внаслідок сильного перехвилювання під час проходження служби, в зв`язку з чим неодноразово знаходився на лікуванні в неврологічному відділі та психоневрологічному диспансері. Лікування дає тимчасове полегшення, відчуття сильного психологічного дискомфорту, страху та тривоги повертаються. Крім того, позивач зазначає, що через хвороби не може працювати, це поставило його у незручне становище, оскільки він не може матеріально забезпечувати свою родину на тому ж рівні, який був в той час, коли він працював. Його заробітна плата була основним засобом існування його родини, а на теперішню пенсію забезпечити себе та свою родину хоча б самим необхідним неможливо. Це додає йому багато неприємних відчуттів і він змушений витрачати кошти на відновлення свого здоров`я. Він не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному стані. Позивач вказує, що відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною, оскільки не може допомогти своїй родині як матеріально, так і фізично, повноцінно виконувати свої обов`язки по господарству. Тривале лікування позначилося не тільки на його здоров`ї, а також і на його психіці, постійно виникають проблеми з придбанням ліків, які є занадто дорогими. Він постійно знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості відновлення здоров`я не має і йому необхідно жити з усіма вищеперелічиними хворобами. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання, а значна частина пенсії, яку він отримує, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування. Посилаючись на наведене, просить відшкодувати моральну шкоду, яка була завдана йому в результаті ушкодження здоров`я при виконанні обов`язків військової служби. Оцінюючи моральну шкоду позивач виходить із тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок травми, а також з фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров`я, оскільки ушкодження здоров`я він зазнав проходячи військову службу в ДРА, де отримав поранення і як наслідок хвороби, які турбують його і по сьогоднішній день. На підставі викладеного, враховуючи встановлення другої групи інвалідності, позивач просить стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду, та посилаючись на Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, згідно якого одноразова грошова допомога у разі встановлення військовослужбовцю ІІ групи інвалідності призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, достатнім розміром компенсації моральної шкоди зазначає 320000 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вчинення Міністерством оборони України винних дій щодо позивача, завдання йому\~ моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача. Крім того, зазначила, що законодавцем чітко передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців, звільнених з військової служби у разі встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, у формі виплати грошової компенсації.\~ Спеціального закону з визначення порядку та умов відшкодування завданої моральної шкоди законодавцем не прийнято. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необхідність часткового\~ задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан в складі військової частини пп [NUMBER] в період з 05 листопада 1979 року по 01 червня 1981 року, що підтверджується копією військового квитка позивача (а.с.8-9).\~\~Під час виконання службових обов`язків в Демократичній республіці Афганістан отримав поранення голови, контузію. З матеріалів справи вбачається, що у 1980 році, при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивачем отримано вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку), наслідком яких стали рубці шкіри в зазначеній анатомічній області, які у подальшому призвели до розвитку «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії II ст., прогресуючого кризового перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженими вестибуло-координаційними порушеннями, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. Гіпертонічної хвороби III ст., З ст., дуже високий кардіоваскулярний ризик. Гіпертрофії лівого шлуночка. Ангіопатії сітківки обох очей. СН II А ст. ФК III. Церебрального атеросклерозу 2 ст. Двобічної сенсоневральної приглухуватості.»,- що підтверджено військово-медичними та військово-обліковими документами. Згідно витягу з протоколу № 1902 від 06 серпня 2013 року засідання Центральної військово - лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колиш\-нього військовослужбовця (а.с.10), поранення (контузія) і захворювання [PERSON] пов`язані з виконанням обов`язків військової служби про перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Згідно висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1328/Ж від 01 серпня 2013 року, рубці у потиличній ділянці справа, по середенній лінії, у тім`яній ділянці справа, є наслідком загоєння ран, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені у зазначений [PERSON] строк, тобто у 1980 році (а.с.11). За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії від 19 серпня 2015 року позивачу була встановлена друга група інвалідності безстроково, яка пов`язана з\~ виконанням ним обов`язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії (а.с.13). Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках Серії АГ № 0008663 від 27 жовтня 2015 року (а.с.19), ступінь втрати працездатності позивача складає 70 %, що пов`язано з отриманою травмою під час виконання ним обов`язку військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 64 Конституції України передбачає, що\~\~Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК У країни, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фiзичному болю та стражданнях, яких фiзична особа зазнала у зв`язку з калiцтвом або iншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фiзична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведiнкою щодо неї самої, членiв її ciм`ї чи близьких родичiв; у душевних стражданнях, яких фiзична особа зазнала у зв`язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженнi честi та гiдностi фiзичної особи, а також дiлової репутацiї фiзичної або юридичної особи. Моральна шкода вiдшкодовується грiшми, iншим майном або в iнший спосіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що від травм, отриманих під час проходження військової служби, у позивача розвинулися хвороби, стан його здоров`я погіршився, в зв`язку з чим встановлено другу групу інвалідності. Причинний зв`язок між отриманою травмою та наслідками у вигляді встановлення інвалідності встановлено наданими документами. Так, відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку № 1902 від 06 серпня 2013 року, виписки із акту огляду МСЕК від 27 квітня 2010 року, 19 квітня 2011 року, 19 квітня 2012 року, 25 квітня 2013 року, 21 серпня 2013 року року, 19 серпня 2015 року, виписки з історії хвороби № 9875, висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 01 серпня 2013 року, довідки про результати визначення ступеня втрати працездатності від 27 жовтня 2015 року [PERSON] має ряд захворювань, що пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 10-19). Виходячи з викладеного, судом встановлено, що [PERSON] завдано моральних страждань та переживань у зв`язку з отриманням травм під час проходження військової служби у складі Радянських військ у Демократичній республіці Афганістан, в зв`язку з необхідністю постійно лікуватися та отриманням інвалідності другої групи безстроково. Отже, сам факт виникнення у позивача захворювань та як наслідок визнання його інвалідом другої групи безстроково, свідчить про те, що позивач в силу ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, і яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких [PERSON] зазнав. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 1 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також, згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. Доводи відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтвердили б факт вчинення посадовою чи службовою особою МОУ незаконних дій чи бездіяльності у відношенні позивача, що суперечить вимогам\~статей 58-60 ЦПК України, а також про те, що при встановленні вини Міноборони СРСР в отриманні захворювань позивача, належним відповідачем у зазначеній справі може бути лише Міноборони РФ, суд не приймає з огляду на наступне. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів. Доводи відповідача про те, що\~\~ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~є спеціальним законом, а сама норма ст. 17 даного Закону носить імперативний характер та встановлює, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної шкоди провадиться у встановленому законом порядку, при цьому в статті не зазначено про розповсюдження дії даної норми на осіб звільнених з військової служби, суд не приймає виходячи з такого. Так, відповідно до\~\~ст. 17 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Відповідно до положень ст. 3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» сфера дії цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей. 2. Дія цього\~Закону\~не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження. 3. Дія цього\~Закону\~не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України. Таким чином, позивач є інвалідом, який отримав інвалідність внаслідок проходження військової служби, а тому на нього поширюється також дія вказаного\~Закону. Крім того,\~Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 року «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зі змінами та доповненнями, затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території,\~в якому зазначено, що на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії. Таким, чином оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт проходження військової служби на території Демократичної республіки Афганістан у період з 05 листопада 1979 року по 01 червня 1981 року на позивача поширюються положення ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Посилання відповідача на те, що позивачем не надано до суду, жодних доказів, які б підтвердили, що він проходив військову службу в ЗСУ або був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України є безпідставними та спростовується матеріалами справи. Відповідно листа Генерального штабу Збройних Сил України Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142 документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки. З копії військового квитка позивача,\~ яка міститься в матеріалах справи (а.с. 8-9) вбачається, що він проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій на території Афганістану в період з 05 листопада 1979 року по 01 червня 1981 року.\~ Доводи про те, що позивачем не надано документу, який би посвідчив, що на час проходження служби у ДРА він був громадянином України при вирішенні даної справи,\~\~правового значення не мають, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що позивач є громадянином України і на останнього поширюються положення\~ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки встановлена позивачеві друга група інвалідності є наслідком захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби, суд дійшов висновку про виникнення у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди.\~ При цьому, враховуючи конкретні обставини справи, тяжкість вимушених змін в житті позивача, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань, ступінь вини відповідача, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отриманої травми, що пов`язана з проходження військової служби, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 25000 грн. У відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial