Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної в наслідок кримінального правопорушення на обґрунтування якого посилався на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому заподіяно легкі тілесні ушкодження та зник золотий ланцюжок. Вироком Старобешівського районного суду від 31 липня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ст.. 125 ч.1 КК України. Просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі вартості втраченого майна у сумі 27 000 грн. та 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними діями. Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 07 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто у відшкодування матеріальної шкоди 27 000 грн., 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди та розподілено судові витрати. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства. Вважає, що судом не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Зазначає, що позивачем не доведено факт спричинення матеріальної шкоди внаслідок пошкодження майна та суд помилково дійшов до висновку, що розмір цієї шкоди встановлено вироком суду. Посилається, на те, що конфлікт між сторонами виник з вини позивача тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Відповідач та його представник у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, як убачається з наданого ним клопотання просить справу розглянути у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав: Відповідно до ст. 309 ЦК України підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що вироком Старобешівського районного суду від 31 липня 2013 року [PERSON] було винним у вчиненні злочину передбаченого ст.. 125 ч.1 КК України. Вироком встановлено, що внаслідок противоправних дій відповідача позивачу 22 листопада 2006 року було завдано легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, у тому числі садно на шиї, яке залишилося внаслідок того, що відповідач зірвав з шиї [PERSON] золотий ланцюжок вагою 54,24 грама. Задовольняючі позовні вимоги та стягуючі з відповідача на користь позивача матеріальну та моральну шкоду суд першої інстанції, посилався на ст.ст. 1166, 1167 відповідно до яких завдана шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Та виходив з того, що внаслідок протиправних дій [PERSON], і це встановлено вироком суду прийнятим по кримінальній справі, позивачу заподіяна моральна та матеріальна шкода у вигляді вартості втраченого золотого ланцюжку. Але з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Тобто відповідно до ст. ст. 1166 ЦК України загальною підставою для цивільно-правовою відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, противоправне діяння особи, котра її заподіяла, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Задовольняючі позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої втратою майна суд першої інстанції виходив з того, що вказані обставини є встановленими вироком суду та згідно ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст..61. ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно роз'яснень викладених у Постанов Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Покладаючи в основу рішення зазначений вирок та вважаючи його преюдиційним доказом при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції разом з тим не врахував, що вироком Старобешівського районного суду від 31 липня 2013 року [PERSON] було винним у вчиненні злочину передбаченого ст.. 125 ч.1 КК України. Вироком встановлено, що внаслідок противоправних дій відповідача позивачу 22 листопада 2006 року було завдано легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Зазначений вирок суду набрав законної сили та є чинним. Проте з тексту вироку убачається, що суду було встановлено лише факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, тоді як факт знищення або втрати майна позивача, вартість якого є предметом звернення до суду з цивільним позовом, цим судовим рішенням не встановлено і на цю обставину суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до прийняття помилкового рішення. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог, та позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої втратою майна. Тому рішення суду в цієї частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові. Проте вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для її відшкодування оскільки відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст.. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Факт заподіяння позивачу з вини відповідача тілесних ушкоджень встановлено вироком суду, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо покладання на відповідача обов'язку по відшкодування позивачу моральної шкоди. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З рішення суду вбачається, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно досліджені всі обставини по справі, враховані всі надані позивачем докази і їм дана належна оцінка. Визначена судом сума відшкодування моральної шкоди є справедливою та такою, що відповідає характеру та ступеню моральних страждань та негативних наслідків. Рішення суду в цієї частині винесено з додержання вимог чинного законодавства та підстав для його скасуванню не має.

Outcome: partial