Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод права користування та розпорядження житлом шляхом виселення і зняття з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що він у 14.12.2018 став новим власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,2 кв.м. Після реєстрації з`ясувалося, що у вказаній квартирі 05.01.2011 колишнім її власником зареєстровано сина останнього - відповідача [PERSON] . Будь-які прохання позивача до відповідача про виселення з вищевказаної квартири та зняття з реєстрації не дали позитивного результату. Позивач вважає, що із припиненням права власності, втрачається право користування приміщенням, в тому числі у членів сім`ї колишнього власника. В зв`язку з вказаними обставинами позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою в [ADDRESS] , шляхом виселення з неї [PERSON] і зняття його з реєстраційного обліку з місця проживання. Всі судові витрати поросить покласти на відповідача. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 14.12.2018, нотаріально посвідченого 14.12.2018 (а.с. 8-10), [PERSON] подарувала позивачу [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с.16-17) вбачається, що відповідач [PERSON] 05.01.2011 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.12.1989 (а.с. 15), відповідач [PERSON] є сином попереднього власника квартири - [PERSON] . Довідка голови вуличного комітету по вул. Воїнів Інтернаціоналістів від 22.12.2018 (а.с. 18) підтверджує, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] (а.с. 18). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Положення ст. 17 ЦК України передбачають, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Оскільки відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку з будинку позивача відмовляється, тому він порушує його конституційні права. Статтею 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Дана позиція вісловлена у Постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що право власності попереднього власника квартири припинилось, тому відповідно й втратилось право відповідача, як члена його сім`ї, на користування жилим приміщенням, а тому позивач, як новий власник житла, має законне право на усунення перешкод у користуванні належним йому майном - квартирою, шляхом виселення з неї відповідача. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача в частині виселення відповідача та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення про виселення, яке набрало законної сили. Отже, рішення суду про виселення відповідача є підставою для зняття його з реєстрації при зверненні позивача до відповідних органів у передбаченому законом порядку, а тому додатковому вирішенню не потребує. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial