Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся у суд з позовом до відповідача, ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» , в якому після зменшення позовних вимог просить стягнути 3% річних в сумі 160,02 грн., інфляційні в сумі 3110,21 грн. та моральну шкоду в сумі 527,84 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що між ним та відповідачем був укладений договір добровільного страхування автомобіля [NUMBER]. 29 квітня 2014 року сталося ДТП, яке визнано відповідачем страховим випадком. Відповідач виплатив страхове відшкодування в повному обсязі, однак кошти в сумі 26 310,35 грн., із простроченням виконання, тому за період з 01.12.2014р. по 13.02.2015р. повинен на підставі ст. 625 ЦК України сплатити інфляційні та три відсотки річних. Також на підставі ст. 23 ЦК України просить стягнути моральну шкоду, спричинену неправомірними діями відповдіача. Відповідач ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», у судове засідання не зявився, в запереченнях проти позову визнав прострочення сплати зобовязання, однак зазначив, що умовами договору передбачення пеня, яку він сплатив. За умовами договору сплата 3% та інфляційних непередбачена, тому відсутні підстави для їх стягнення. Також за пунктом 4.4. договору не передбачена сплата моральної шкоди, яка може бути викликана страховим випадком. Суд зазначає, що у відповідності до ст.11 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також у відповідності до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи зазначене, суд розглядає даний позов в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами у відповідності до ч.2 ст.27 ЦПК України. 03 грудня 2012 року між сторонами був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АЕ № 002913 . Відповідно до умов договору, застрахованим транспортним засобом є автомобіль [NUMBER], що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на праві власності належить позивачу. Страхова сума, передбачена договором, складає 136700,00 грн. 29 квітня 2014 року сталося ДТП за участю застрахованого транспортного засобу та відповідачем вказана подія визнана страховим випадком. [PERSON] виконав всі необхідні, передбачені умовами договору дії, як страхувальник. Відповідно до умов договору, страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений цим договором строк. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перерахувала на рахунок СТО страхове відшкодування у розмірі 49 794,78 грн. Згідно п. 10.4.2 договору, остаточна виплата страхового відшкодування здійснюється після надання документів, що підтверджують факт виконання відновлювального ремонту (акт виконаних робіт та у випадках, якщо страхувальник самостійно здійснив на СТО остаточну оплату за виконані відновлювальні роботи, документи, що підтверджують факт оплати - чеки, квитанції) га огляду відновленого (відремонтованого) застрахованого ТЗ. Зазначені документи були надані ПрАТ «СК ПЗУ Україна» та представником страховика було проведено огляд відновленого (відремонтованого) застрахованого ТЗ. Після чого, а саме 01.12.2014р., [PERSON] отримав від страховика остаточну виплату страхового відшкодування у розмірі 21340,62 грн., що підтверджується випискою по рахунку. Не погодившись із розміром остаточної виплати страхового відшкодування., страхувальник подав заяву до страховика, щодо проведення остаточної виплати страхового відшкодування в повному обсязі, відповідно до наданих до страховика, на вимогу п. 10.4.2 договору документів. 13.02.2015р. страховик погодився з вимогами позивача та перерахував на його рахунок заборгованість за страховим відшкодуванням у розмірі 26 310,35 грн., що підтверджується випискою по рахунку. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору - страхова сума. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України , а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Разом з тим, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання. Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Враховуючи викладене за період з 01.12.2014р. по 13.02.2015р. відповідач повинен на підставі ст. 625 ЦК України сплатити позивачу інфляційні та три відсотки річних за несвоєчасну сплату суми страхового відшкодування в розмірі 26310,35 грн., що складає інфляційні 3110,21 грн., три відсотки річних 160,02грн. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобовязання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Договором відшкодування моральної шкоди страховиком в наслідок порушення термінів сплати страхового відшкодування не передбачено. При цьому, в п.9.5.5 договору передбачена відповідальність страховика за порушення зобовязання, зокрема несвоєчасна виплата страхового відшкодування в розмірі 0,01% від суми простроченого платежу. На виконання умов договору відповідачем сплачена позивачу пеня за прострочення виплати страхового відшкодування, тому підстави для стягнення ще і моральної шкоди відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України \~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при звернені до суду сплачений судовий збір в мінімальній сумі передбаченій законом на час звернення, а саме 243,60 грн. Згідно із ч.3 ст. 6 Законом України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення до суду ) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Між тим, вимоги позивача містять майнову вимогу (стягнення коштів) та немайнову (відшкодування моральної шкоди)?тоді як судовий збір сплачений лише на майнову вимогу. Враховуючи викладене та часткове задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. (мінімальний розмір для сплати судового збору) , а з позивача на корить держави недоплачений ним судовий збір в сумі 243,60 грн. (за вимогу про відшкодування моральної шкоди, в задоволені якої відмовлено). На підставі викладеного,

Outcome: partial