Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

У квітні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що з серпня 2010 року по 21 березня 2011 року він проживав спільно з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Під час сумісного проживання до житлового будинку відповідачки [ADDRESS] позивач перевіз успадковане після смерті матері майно, яке на цей час безпідставно утримує у себе відповідачка. Загальну вартість цього майна позивач оцінив в 19 710 грн. Крім того, у вересні 2010 року він продав успадкований житловий будинок [ADDRESS], за який отримав аванс у розмірі 20 000 грн. Цей аванс відповідачка у нього забрала. В березні 2011 року він просив її повернути гроші, на що [PERSON] відмовилась, посилаючись на те, що витратила гроші на ремонт своєї квартири. Заочним рішенням Дебальцевського міського суду Донецької області від 26 грудня 2013 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. Із зазначеним рішенням суду не погодився позивач [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, оскільки судом були порушені норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги вказав, що суд не звернув уваги на долучені до справи матеріали перевірки Дебальцевським МВ ГУМВС України у Донецькій області по його заяві стосовно факту привласнення громадянкою [PERSON] майна та грошових коштів у розмірі 20 000 грн. Також суд не звернув увагу на той факт, що грошові кошти у розмірі 20 000 грн. [PERSON] були отримані без достатньої правової підстави та поза його волею, які вона забрала в нього під час продажу спадкового будинку. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася. Про необхідність явки в судові засідання 19 лютого 2014 року, 03 березня 2014 року та 02 квітня 2014 року відповідач повідомлялась належним чином у спосіб, визначений ч.5 ст. 74 ЦПК України - шляхом направлення судових повісток поштою рекомендованими листами з повідомленням про вручення за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання. Однак, надіслані повістки відповідачці вручені не були та повернулися до суду із відміткою відділення зв'язку -"за закінченням терміну зберігання". Про судове засідання 02 квітня 2014 року відповідачка також повідомлялась в порядку ч. 3 ст. 76 ЦПК України через житлово-експлутаційну організацію. Із інформації директора ЧП «Дебальцевський ЖЕК № 1» вбачається, що вручити повістку не видалося можливим, оскільки з квартири ніхто не вийшов (а.с. 139,140). Наведене колегія суддів розцінює як ухилення відповідачки від отримання судових повісток та явки в судове засідання. У відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Крім цього, згідно ч. 8 ст. 76 ЦПК України особа, яка відмовляється одержати судову повістку, вважається повідомленою. Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідачки , яка належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи. У судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги. Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення майна, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами позивач не довів факту належності йому зазначеного в позові майна, його обсягу, кількості та вартості. Вимоги про стягнення грошових коштів в розмірі 20 000 грн. суд також визнав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки за поясненнями самого позивача ці кошти він передав відповідачці для їх спільного використання під час сумісного проживання. Проте, повністю погодитися з таким висновком суду апеляційний суд не може, оскільки він суперечить діючому законодавству, зроблений на неповно з'ясованих судом обставинах, які мають значення для справи. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона, згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені повними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статей 57, 64 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачем не доведено факт належності йому майна, переліченого у позові, а також факту утримання цього майна відповідачкою, з огляду на що рішення в цій частині є законним та обґрунтованим. Щодо доводу апеляційної скарги про стягнення грошової суми у розмірі 20 000 грн. як безпідставно набутого майна, апеляційний суд відзначає наступне. До матеріалів справи залучена копія матеріалів дослідчої перевірки, проведеної Дебальцевським МВ УМВС України в Донецькій області по заяві позивача про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за протиправні дії, пов'язані з привласненнями належного йому майна та коштів, які суд апеляційної інстанції розглядає як письмові докази. Під час вказаної перевірки відповідачка надала пояснення, якими підтвердила факт того, що грошова сума у розмірі 20 000 грн. дійсно була отримана позивачем за відчуження спадкового будинку. Половина цих грошей була витрачена ними на спільні потреби, а інші 10 000 грн. сплачені за нові вікна, що були встановлені в квартирі відповідачки. З яких правових підстав та на яких умовах ці кошти були витрачені відповідачкою на ремонт власної квартири з матеріалів справи не вбачається. Пояснення позивачки про те, що заміна вікон відбулася за обопільною згодою сторін, не містить інформації щодо того, в чому саме полягала ця згода. Під час розгляду справи та ухвалення рішення це питання судом першої інстанції з'ясовано не було. Оскільки витрачені відповідачкою кошти на нові вікна у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків між сторонами не породили, грошова сума у розмірі 10 000 грн. має бути визнана безпідставно отриманою. З огляду на викладене судове рішення в цій частині не можна вважати законними й обґрунтованими. Неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору щодо стягнення грошових коштів у сумі 20 000 грн. , а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанцій відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про часткове задоволення заявлених вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягають стягненню 150 грн. судового збору.

Outcome: partial