Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені [PERSON] із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказував, що перебував в трудових відносинах з відповідачем, який при виплаті заробітної плати в період з березня 2003 року по лютий 2010 рік не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати, в наслідок чого були порушені його права на оплату праці. Зазначив, що він звернувся до ПАТ «ММК ім. Ілліча» із заявою про добровільну сплату заборгованої заробітної плати, після чого відповідач сплатив йому суму індексації заробітної плати з компенсацією. Просив стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на його користь середній заробіток в сумі 263 460,52 грн. за період з 16.02.2010 року по 17.03.2014 рік, а також середній заробіток за час розгляду справи у суді по день постановлення судом рішення, моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 609 грн. В ході судового розгляду справи позивач змінив позовні вимоги, уточнив суму середнього заробітку та остаточно просив стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на його користь середній заробіток в сумі 203 031,36 грн. за період з 16.02.2010 року по 20.03.2014 рік, моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 609 грн. В судовому засіданні позовні вимоги позивач підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та додатково пояснив, що він добровільно звернувся до відповідача з вимогою сплатити йому індексацію заробітної плати та 20.03.2014 року йому було сплачено суму індексації з компенсацією в розмірі 1070,60 грн., а з відрахуванням податків та обовязкових платежів він фактично отримав кошти в сумі 893,89 грн., з виплаченою сумою згоден. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток в сумі 203 031,36 грн. за період з 16.02.2010 року по 20.03.2014 рік, моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 609 грн. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ ММК імені [PERSON] [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала сплатити середній заробіток до 3000 грн., частково моральну шкоду та правову допомогу. Суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 20.02.1984 року по 15.02.2010 рік перебував у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За цей період [PERSON] нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. 16.01.2014 року позивач звернувся до ПАТ «ММК ім. Ілліча» із заявою від 28.12.2013 року про відшкодування йому суми недоотриманої індексації заробітної плати з компенсацією за період з 01.03.2003 року по 15.02.2010 рік. На виконання зазначеної заяви відповідачем 20.03.2014 року на користь позивача було сплачено заборгованість з індексації по заробітної плати з компенсацією, яка утворилась за період з березня 2003 року по липень 2006 року та складала 1070,60 грн, а з відрахуванням податків та обовязкових платежів позивач фактично отримав суму у розмірі 893,89 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням №11256 від 20.03.2014 року. З вказаною сумою та періодом її утворення заборгованості позивач погодився та не оспорює її розмір. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Судом встановлено, що відповідач фактично не розрахувався з [PERSON] при його звільненні, тобто мало місце порушення законодавчо встановлених строків, а остаточно розрахувався вже 20.03.2014 року, то позивач має всі законі підстави для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Звертаючись до суду, позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 203 031,36 грн., яка утворилась за період з 16.02.2010 року по 20.03.2014 рік. Кількість робочих днів починаючи з 16.02.2010 року до дня остаточного розрахунку 20.03.2014 року, складає 1029 днів. Згідно із довідкою за № 2/72506, наданою відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 181,44 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 16.02.2010 року по 20.03.2014 рік складає: 1029дн. х 181,44 грн.= 186701,76 грн. Разом з тим, суд, виходячи з принципу співмірності (постанова ВСУ від 16.01.2012р.), враховує розмір спірної суми, на яку мав право позивач, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи, серед яких тривалість часу, протягом якого позивач не переймався невиплатою належних йому при звільненні сум, не звертався до відповідача чи до суду за їх отриманням, що фактично визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого вимагає позивач. В постанові ВСУ від 23.12.2015 року за аналогічним позовом вбачається, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові суми власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по сумі спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. З урахуванням наведеного та загальних засад цивільного законодавства (ст.3 ЦК України)- справедливості добросовісності та розумності, таким чином, суд вважає, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, тому вважає 3000,00грн. адекватним відшкодуванням за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи, що згідно положень наведених нормативних актів індексація заробітної плати разом із компенсацією входять до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, які не зазначені у наданому представниками відповідача розрахунку, то суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачу відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем, а саме: складання позовної заяви - складає 609,00 грн. Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного,а також те, що позов задоволено частково, суд вважає, що витрати за надання правової допомоги підлягають задоволенню у сумі 300,00 грн. та ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 48,72 грн. за вимоги немайнового характеру (пропорційно від задоволених вимог: 20% від заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди), що загалом складає 292,32 грн.

Outcome: partial