Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Представник позивача 28.09.2018 року звернувся в суд із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит №226-70 від 24.11.2014 р., розмір якої станом на 25.09.2018 р. (у позовних вимогах помилково зазначено 03.09.2018 року) становить 92095,12 грн., з яких: 0,00 грн. залишок основного боргу; 67500,00 грн. залишок прострочених платежів по кредиту; 1442,46 грн. сума нарахованих відсотків; 13540,75 грн. залишок прострочених платежів по відсотках; 8099,37 грн. сума нарахованої пені; 507,56 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту; 199,53 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів; 252,95 грн. інфляційні втрати від сум прострочених процентів; 552,50 грн. інфляційні втрати від сум простроченого кредиту; стягнути зазначені суми також з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з кожного окремо, які є солідарними боржниками із відповідачем [PERSON] ; стягнути із відповідачів 1762 грн. сплаченого судового збору. Вимоги обгрунтовані тим, що 24.11.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі банк) та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит №226-70, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 150 000 грн. строком до 23.11.2019 року зі сплатою 20 % річних за користування кредитними коштами. Вказує, що виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено порукою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі укладених цього ж дня ( 24.11.2014 р.) між банком та кожним із них окремих договорів поруки відповідно №226-70/3, №226-70/2, №226-70/1. Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 92095,12 грн., просить стягнути зазначену суму із позичальника та поручителів. Ухвалою від 16.10.2018 року провадження у даній справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Відзиву відносно позову відповідачі не подали. Відповідно до ухвали судового засідання від 20.12.2018 р. підготовче провадження закрито, справи призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, вказаних у ньому. Просила задовольнити. Представник відповідача ХлєбкоГ.П. при вирішенні позову поклався на рішення суду. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив слідуюче. Судом встановлено, що 24 листопада 2014 року між банком та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №226-70 (далі кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 150\~000 грн. на 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 23 листопада 2019 року. (п.п.2.1,2.2 кредитного договору). Відповідно до підпункту 2.4.1.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в розмірі 20 процентів річних. Зазначена в цьому пункті договору процентна ставка є фіксованою. У пункті 3.3.3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 2500,00 грн. та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 31 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з грудня 2014 року, шляхом внесення власних коштів на Поточний рахунок, які Банк, використовуючи право договірного списання коштів, наданого йому згідно з умовами цього договору, списує в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом та сплати процентів відповідно до послідовності, визначеної цим договором. За порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми боргу та/або сплати процентів за користування кредитом, та/або сплати суми комісійної винагороди, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення. 24 листопада 2014 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №226-70 від 24.11.2014 р. між банком та поручителями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожним із них окремо, були укладені договори поруки відповідно №226-70/3, №226-70/2, №226-70/1, за умовами яких поручителі зобов`язалися солідарно з [PERSON] відповідати перед банком за невиконання позичальником його зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Встановлено, що відповідач [PERSON] користувалась вищезазначеним кредитом, наданим банком, але належним чином не виконувала своїх зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувала нараховані їй платежі, передбачені договором внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 25.09.2018 року становить 92095,12 грн., з яких: 0,00 грн. залишок основного боргу; 67500,00 грн. залишок прострочених платежів по кредиту; 1442,46 грн. сума нарахованих відсотків; 13540,75 грн. залишок прострочених платежів по відсотках; 8099,37 грн. сума нарахованої пені; 507,56 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту; 199,53 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів; 252,95 грн. інфляційні втрати від сум прострочених процентів; 552,50 грн. інфляційні втрати від сум простроченого кредиту. Із матеріалів справи, зокрема, із рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень убачається, що 22.02.2018 р. банком на адреси відповідачів направлено вимоги про усунення порушень по виконанню зобов`язань по кредитному договору, а 07.06.2018 р. вимоги про дострокове повернення кредиту, які повернулися із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». У п. 3.7.2 кредитного договору стороно обумовили, що виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником шістдесяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку. Сторони підтверджують, що термін дострокового повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів, що містяться у вимозі банку, направленої позичальнику, відповідно до цього пункту договору є зміною терміну остаточного повернення кредиту в бік його зменшення. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у абзаці першому цього пункту договору строк починає відліковуватись з дати вручення позичальнику відправлення, яка зазначена в повідомленні про вручення поштового відправлення, або з дати зазначеної на такому листі позивальником про отримання позичальником зазначеного листа особисто. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання позичальнику через відсутність за місцем проживання вказаної особи, через його відмову прийняти поштове відправлення, незнаходження фактичного місця проживання позичальника або з інших причин, письмова вимога про усунення порушення зобов`язання, вважається врученою позичальнику у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Згідно із\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 09липня 2002 року №15-рп/2002\~визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої\~статті 1050 ЦК України\~на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової вимоги. У відповідності до статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Положеннями\~ст. 611 ЦК України\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Ст. 617 ЦК України\~визначено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Водночас згідно зі\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом наведеної норми закону нараховані інфляційні втрати на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними коштами, що належать до сплати кредиторові. Ст. 617 ЦК України\~встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, тоді як норми\~ст. 625 ЦК України, які визначають відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника,\~є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Ураховуючи викладене, можна дійти висновку, що порушення відповідачем умов договору щодо оплати на користь Банку передбачених договором сум є підставою для нарахування визначених\~ст. 625 ЦК України\~платежів, а наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1195гс16 (№ 9/5014/969/2012(5/65/2011) (див. постанову ВСУ від 12.04.2017 у справі № 913/869/14). Відповідно до частини першої\~статті 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У\~статті 554 ЦК України\~встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого. Відповідно до частини першої\~статті 543 ЦК України\~у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У постанові Верховного Суду України\~від 14 вересня 2016року у справі №6-1451цс1б\~зроблено висновок, що відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті\~251\~та частина друга статті\~252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 10.3.1 договорів поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій\~статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої\~статті 559 ЦК України. Суд звертає увагу, що Верховний Суд України у постанові\~від 17вересня 2014року у справі №6-53цс14\~дійшов висновку, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою\~статті 559 ЦК України\~строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя\~більше ніж через шість місяців після настання строку\~для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів\~поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу\~шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього. Відповідно до ч.4 ст.559\~ПК України в редакції За-гонів № 1414-УТТТ від 14.06.2016. № 2478-УПІ від 03.07.2018 порука припиняється після закінчення с і року поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняться у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову ; о поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить] позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк порук обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Відповідно до п.2 розділу Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2478-VIII від 3\~липня 2018\~року «Про\~внесення змін до деяких законодавчих актів\~України», яким встановлено 3-річний строк з дня настання строку (терміну) виконання основ ного зобов`язання для пред`явлення позову до поручителя, цей Закон застосовується до відносин що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36\~Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. Крім того, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318 цс 18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку,\~припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті\~1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, направивши\~07.06.2018 року позичальнику та поручителям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] досудові вимоги\~про дострокове повернення\~суми кредиту у розмірі 83\~789,00 грн., банк відповідно до ч.2\~ст.1050 ЦК України\~змінив строк виконання основного зобов`язання та\~визнав строк виконання боржником зобов`язання в повному обсязі таким, що настав\~відповідно до положень п.3.7.2 Кредитного договору на 61 календарний день від дня, зазначеного поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (10.07.2018 р.), тобто 09 вересня 2018 року. Оскільки,\~07.06.2018 року банк надіслав на адресу позичальника вимогу про дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору, то втратив право нарахування відсотків за користування кредитом, пені після\~09 вересня 2018 року. Отже, банком безпідставно проведені нарахування по відсотках, неустойці після 09.09.2018 року ( станом на 25.09.2019 року), у стягненні яких слід відмовити. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що вимоги Банку щодо поручителів підлягають частковому задоволенню, а саме: на користь банку\~з поручителів:\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (солідарно з позичальником з кожним) підлягають стягненню: 0,00 грн. залишок основного боргу; 67500,00 грн. залишок прострочених платежів по кредиту; 1442,46 грн. сума нарахованих відсотків; 13540,75 грн. залишок прострочених платежів по відсотках; 6995,22 грн. сума нарахованої пені; 507,56 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту; 199,53 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів; 252,95 грн. інфляційні втрати від сум прострочених процентів; 552,50 грн. інфляційні втрати від сум простроченого кредиту. \~ \~ \~ \~Згідно із ст.141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

Outcome: partial