Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач - Військової частини [NUMBER] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, просили зобов`язати [PERSON] вжити заходів щодо усунення перешкод у здійсненні військової частиною [NUMBER] права користування та розпорядження своїм майном шляхом підняття, розбирання та виведення моторної яхти «Сі Принцеса» за межі Практичної гавані або іншим передбаченим чинним законодавством України способом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що починаючи з 2007 року моторна яхта «Сі Принцеса» перебувала біля причальної лінії військової частини [NUMBER] (Практична гавань). При цьому, 08.01.2016 зазначене судно затонуло. Про зазначену подію командування військової частини [NUMBER] повідомило [PERSON] оскільки згідно з відомостями суднового квитка № [NUMBER] вона є власником зазначеного судна. Крім цього, командування військової частини [NUMBER] вимагало від Відповідача негайно вжити заходів щодо підняття затонулого судна та виведення його за межі Практичної гавані. Однак Відповідач до цього часу відповідне судно з території Практичної гавані не вивіз, й воно продовжує перебувати біля причалу № 4ПЧ-34В, чим порушує законне право військової частини [NUMBER] на користування зазначеним майном. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач надав до суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи сповіщлась належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про неможливість неявки в судове засідання не повідомив. Відповідно ст.281 ЦПК України справа розглянута в заочному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази, заслухавши позивача та її представника, вважає позов підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Судом встановлено що, починаючи з 2007 року моторна яхта «Сі Принцеса» перебувала біля причальної лінії військової частини [NUMBER] (Практична гавань). При цьому, 08.01.2016 зазначене судно затонуло. Про зазначену подію командування військової частини [NUMBER] повідомило [PERSON] ; оскільки згідно з відомостями суднового квитка № [NUMBER] вона є власником зазначеного судна. Командування військової частини [NUMBER] вимагало від Відповідача негайно вжити заходів щодо підняття затонулого судна та виведення його за межі Практичної гавані. Відповідач до цього часу відповідне судно з території Практичної гавані не вивів, й воно продовжує перебувати біля причалу № 4ПЧ-34В, чим порушує законне право військової частини [NUMBER] на користування зазначеним майном. Моторна яхта «Сі Принцеса» створює небезпеку судноплавству у зазначеному районі, про що свідчить лист першого заступника начальника адміністрації Одеського морського порту від 21.03.2017 № 21а/219. Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Причал, біля якого перебуває судно «Сі Принцеса», є військовим майном, яке закріплене за військовою частиною [NUMBER] . та перебуває на її балансі. Реалізація покладених на Збройні Сили України в особі військової частини [NUMBER] завдань, визначених статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» зокрема: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, пов`язана у тому числі й з постійною готовністю до оборони морського узбережжя акваторії м. Одеса. Безпідставне перебування судна «Сі Принцеса» створює перешкоди у виконанні вищезазначених завдань. Отже, має місце порушення майнових інтересів держави, оскільки моторна яхта «Сі Принцеса» створює перешкоди у користуванні причалом № 4ПЧ-34В. який є військовим майном. У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.3 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. За таких обставин суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження доказами в справі та підлягають частковому задоволенню, оскільки позовні вимоги позивача в частині «або іншим передбаченим чинним законодавством України способом» не є конкретизованими та такими, що можуть бути виконані в разі задоволення позову в цій частині. На підставі наведеного та ст.ст.125,126,141,152,153,155 Земельного кодексу України, ст.ст.15,16,319,321,325,373,386 ЦК України, ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України» та

Outcome: partial