Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовною заявою, якою заявленими вимогами ставить питання про стягнення з державного бюджету України шкоду спричинену незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування зазначила, що постановою старшого слідчого прокуратури Корольовського району м.Житомира [PERSON] від 10 квітня 2007 року відносно неї було порушено кримінальну справу за фактом умисного невиконання службовою особою постанови суду, що набрало законної сили та заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. 18 квітня 2016 року та 26 квітня 2007 року позивача притягнуто, як обвинуваченого і предявлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 23 жовтня 2009 року [PERSON] засуджено за ч.2 ст.382 КК України на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах Державної виконавчої служби строком на 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання та встановлено іспитовий строк 1 рік. На підставі п.3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від кримінальної відповідальності КК України за вчинений злочин в звязку з закінченням строків давності. В подальшому вищезазначений вирок суду був оскаржений як в апеляційному та і касаційному порядку і ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2012 року вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 23 жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської Області від 16 листопада 2010 року щодо [PERSON] скасовано , а справу направлено на нове розслідування прокурору Корольовського району м.Житомира. Постановою старшого слідчого прокуратури м.Житомира [PERSON] від 15 червня 2012 року відмовлено в порушення кримінальної справи відносно гр.[PERSON] за ст.382 КК України, в звязку з відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого даною статтею. В наслідок перебування під слідством та в період розгляду кримінальної справи позивач зазнала почуття принизливості, образи повної незахищеності перед діями органів розслідування та суду, а тому просить відшкодувати їй моральну шкоду за період з 10 квітня 2007 року по 15 червня 2012 року, що становить 5 років 2 місяці та 5 днів в грошовому еквіваленті виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, що становить 228455 гривень. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позові та з урахуванням доказів наявних у справі стягнути з державного бюджету України 228455 гривень моральної шкоди у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Представник відповідача в судовому засіданні вимог не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні адже, на переконання представника, позов заявлено не до тієї особи. Представник прокуратури Житомирської області, як представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог, в судовому засіданні, дав пояснення за якими частково погодився із заявленим позов. Вважав, що підлягає до стягнення моральна шкода в розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував наявні у справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. 10 квітня 2007 року старшим слідчим прокуратури Корольовського району м.Житомира [PERSON] на підставі положень КПК України відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за фактом умисного невиконання службовою особою постанови суду, що набрала законної сили та заподіяла істотну шкоду охоронюваним законом інтересам юридичної особи, за ознаками складу злочину передбаченого ч.2 ст.382 КК України (а.с.8). На підставі постанови старшого слідчого прокуратури Корольовського району м.Житомира [PERSON] від 18 квітня 2007 року та 26 квітня 2007 року [PERSON] предявлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (а.с.9-12). Вищезазначена постанова в подальшому оскаржувалась позивачем до Богунського районного суду м. Житомира, який своєю постановою від 23 травня 2007 року залишив скаргу без задоволення (а.с.13-16). Вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 23 жовтня 2009 року [PERSON] засуджено за ч.2 ст.382 КК України на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах Державної виконавчої служби строком на 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання та встановлено іспитовий строк 1 рік (а.с.17-21). Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 23 жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської Області від 16 листопада 2010 року щодо [PERSON] було скасовано, а справу направлено на нове розслідування прокурору Корольовського району м.Житомира (а.с.33-35). Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 30 травня 2012 року задоволено скаргу [PERSON] та постанову старшого слідчого прокуратури Корольоського району м.Житомира від 10 квітня 2007 року про порушення кримінальної справи щодо [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України скасовано (а.с.36). Постановою старшого слідчого прокуратури м.Житомира [PERSON] від 15 червня 2012 року відмовлено в порушення кримінальної справи відносно гр.[PERSON] за ст.382 КК України, в звязку з відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого даною статтею (а.с.38-42). Зазначеними копіями судових рішень та рішень органів досудового слідства, на переконання суду, підтверджується факт незаконного кримінального переслідування позивача в період часу з 10 квітня 2007 року по 15 червня 2012 року, яке тривало 62 місяці 5 днів, враховуючи день предявлення обвинувачення та день винесення постанови про відмову в порушення кримінальної справи тощо. Слід зауважити, що позивач був притягнутий як обвинувачений за постановою слідчого і тому, на переконання суду, саме з даного дня відповідно до згаданих норм закону, чинних на день виникнення правовідносин, слід починати відлік незаконного кримінального переслідування. Крім зазначеної норми, правовідносини врегульовані і іншими нормами законодавства України. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п.2 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду" ( далі за текстом скорочено Закон) від 01.12.1994 року №266/94-ВР). У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянину відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (пункти 1, 4 та 5 ст. 3 Закон від 01.12.1994 року №266/94-ВР). Враховуючи, що позивач був притягнутий до кримінальної відповідальності в певний і зазначений період часу, дане обвинувачення було спростовано постановленням постанови про відмову в порушення кримінальної справи відносно нього, а також враховуючи зазначені норми матеріального права, чинного на час виникнення правовідносин, на переконання суду, позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Нормами матеріального права, стосовно заявленої вимоги, визначено наступне. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частинами 2, 3 ст.13 вищевказаного Закону встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Враховуючи зазначені фактичні обставини справи та норми матеріального права, якими врегульовані дані правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з державного бюджету України на користь позивача 88450 гривень середнього заробітку за час відсторонення від зазначеної посади з урахуванням корегування втраченого заробітку і тим самим часткового задоволення зазначеної позовної вимоги, виходячи з наступного. Крім цього, суд підкреслює, що відповідно до положень ч.2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть справі. Суд забезпечує докази шляхом їх витребування лише в тому випадку, коли у сторін є перешкоди щодо надання певних доказів та в порядку визначеному законом, а саме ст.ст. 133, 134 та 137 ЦПК України. Докази, які б спростовували доводи позивача і представника, в судовому засіданні суду не надавались та в тому числі в строки визначені законом і суд позбавлений можливості їх витребувати за власною ініціативою, враховуючи в тому числі положення ч.1 ст.11 ЦПК України за якими суд розглядає справу, серед іншого, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому слід зауважити, що суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що визначено положеннями ч.4 ст.10 ЦПК України, в тому числі шляхом роз'яснення прав до початку слухання справи по суті та роз'яснюючи наслідки не подання доказів у визначені законом строки. Всім учасникам розгляду були надані рівні можливості, в порядку визначеному процесуальним законом, змагатись та доводити перед судом переконливість доказів (ч.ч. 2, 3 ст.10 ЦПК України).

Outcome: partial