Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що 11.03.2011 року Івано-Франківський міський суд прийняв рішення про відмову у стягненні з [PERSON] матеріальної шкоди, 18.10.2011 року Апеляційним судом Івано-Франківської області було прийнято рішення про стягнення з [PERSON] 18232грн. майнової шкоди, 500 грн. моральної шкоди, 190,82грн. судового збору та 120грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, всього на загальну суму 19043грн. 10.01.2012 року відкрито виконавче провадження № 30571248 про стягнення 18732грн. матеріальної та моральної шкоди. Станом на сьогоднішній день рішення про стягнення матеріальної шкоди в сумі 19043грн. виконано. 01.02.2012 року Івано-Франківським міським судом прийнято рішення про зобов'язання [PERSON] звільнити 0,0006га самовільно зайнятої земельної ділянки. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.05.2012 року рішення залишено без змін. 17.01.2013 року відкрито виконавче провадження № 36049496 про зобов'язання звільнення [PERSON] 0,0006га самовільно зайнятої земельної ділянки. 09.02.2016 року Івано-Франківський міський суд визнав бездіяльність державного виконавця неправомірною. 20.10.2016 року внесені відомості до ЄРДР про невиконання судового рішення. Рішення про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки не виконано. Позивач вважає, що відповідач Івано-Франківський відділ ДВС завдав йому моральної шкоди, оскільки без поважних причин не виконував рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.10.2011 року та не виконує по даний час рішення від 01.02.2012 року про самовільно зайняту земельну ділянку. Позивач, зазначає, що згідно діючого законодавства державний виконавець, як посадова особа державного органу, є суб'єктом заподіяння шкоди внаслідок своєї бездіяльності і тому відповідальність покладається на державу. Вина відповідача підтверджується неодноразовими зверненнями позивача з приводу виконання рішення та відсутності обґрунтованої неможливості виконати його, також рішення суду про визнання протиправною бездіяльність. Тривале та безпідставне невиконання рішення суду спричинило позивачу психологічний дискомфорт, порушило звичайний уклад життя, призвело до підвищеної втомлюваності, нервозності, і як наслідок позивач обмежений в наданні звичайної та необхідної допомоги близьким, також призвело до часткової неможливості реалізації життєвих планів, потреб та життєвої активності. Просив суд стягнути з відповідачів 25000грн. моральної шкоди. Ухвалою від 05.03.2018 року у справі замінено первісного відповідача - Головне управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на належного відповідача - Державну казначейську службу України. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідача Любенько Н.Я. в судовому засіданні 19.11.2018 року заперечила проти позову, посилаючись на доводи, викладені в письмовому запереченні (а.с.95-98) та просила в задоволенні позову відмовити. Представник Державної Казначейської служби України в судовому засіданні 19.11.2018 року заперечила проти позову, посилаючись на недоведеність завдання моральної шкоди. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.03.2011 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди відмовлено (а.с.4). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.10.2011 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, вирішено стягнути з [PERSON] 18.232грн. майнової шкоди, 500грн. моральної шкоди, 190,82грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.5-7). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.02.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання звільнити зайняту земельну ділянку задоволено частково, зобов'язано [PERSON] звільнити 0,0006га зайнятих побудовою та піддашшям (а.с.8). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.05.2012 року рішення Івано-Франківського міського суду від 01.02.2012 року залишено без змін (а.с.9-11). 10.01.2012 року постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Французом І.Г. відкрито виконавче провадження № 30571248 по виконавчому листі № 2-3443 виданого 07.12.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 18732грн. боргу, 310,82грн. судових витрат (а.с.12). 27.06.2012 року позивач звертався з заявою до відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ про звернення стягнення на кошти боржника, в разі відсутності коштів на її майно на виконання виконавчого провадження № 30571248 по виконавчому листі № 2-3443 (а.с.17). 17.01.2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Сідик В.В. відкрито виконавче провадження № 36049496 по виконавчому листі № 0907/2-3022/2011 виданого 16.08.2012 року про зобов'язання [PERSON] звільнити 0,0006га зайнятих побудовою та піддашшям (а.с.13). 13.03.2013 року позивач звернувся до відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ з заявою про проведення опису майна боржника [PERSON] та накладення на нього арешту, у зв'язку з невиконанням рішення суду (а.с.18). 02.06.2015 року позивач звернувся до відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ з заявою з проханням подати до Івано-Франківського міського суду подання про тимчасове обмеження [PERSON] виїзду за кордон (а.с.19). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.02.2016 року визнано бездіяльність державного виконавця Саюк Т.В. незаконною за невиконання рішень своєчасно і повністю у строк, визначений законом (а.с.14-16). 25.05.2017 року позивачу надійшло повідомлення ГУ НП в Івано-Франківській області № 4882 про початок досудового розслідування за повідомленням [PERSON] про кримінальне правопорушення про самовільне будівництво в [ADDRESS] (а.с.20). 20.10.2016 року за заявою [PERSON] внесені відомості до ЄРДР щодо невиконання службовими особами ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції рішень судів (а.с.21). 14.11.2017 року головним державним виконавцем Круць Л.Ю. було надано відповідь про те, що 24.10.2017 року винесено розпорядження про перерахунок коштів на рахунок позивача (а.с.22). 28.08.2018 року [PERSON] звертався із заявою до начальника Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області з прохання надати відповідь на якій стадії виконання знаходяться виконавчі провадження по рішенню суду по справі № 2-3443/2011, № 0970/2-3022, № 344/6768/2015, 344/4049/2016 (а.с.85). 28.08.2018 року [PERSON] звернувся з скаргою до Міністра юстиції України про зобов'язання державного виконавця Саюка Т.В. виконати рішення суду (а.с.84). 11.09.2018 року начальником управління розгляду звернень та організації роботи Департаменту ДВС було надіслано за належністю для розгляду в межах компетенції управлінню ДВС Головного територіального управління юстиції звернення [PERSON] від 28.08.2018 року (а.с.83). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження». Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. 10.01.2012 року постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Французом І.Г. відкрито виконавче провадження № 30571248 по виконавчому листі № 2-3443 виданого 07.12.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 18732грн. боргу, 310,82грн. судових витрат (а.с.12). 26.01.2017 року Кулик звернувся до ДВС з заявою, в якій вказав, що 17.08.2016 року [PERSON] внесла 3000грн. в рахунок погашення боргу, та просив перерахувати дані кошти на рахунок позивача. 24.10.2017 року головним державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області винесено постанову про закриття виконавчого провадження № 30571248 за виконавчим листом № 2-3443 виданим 07.12.2011 року Івано-Франківським міським судом. 17.01.2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Сідик В.В. відкрито виконавче провадження № 36049496 по виконавчому листі № 0907/2-3022/2011 виданого 16.08.2012 року про зобов'язання [PERSON] звільнити 0,0006га зайнятих побудовою та піддашшям (а.с.13). Державним виконавцем неодноразово направлялись вимоги на адресу [PERSON] від 03.10.2018 року, від 18.10.2018 року, від 31.10.2018 року, однак рішення не виконано, про що свідчать акти державного виконавця від 10.12.2014 року, від 12.01.2015 року, від 16.01 2015 року, 26.09.2018 року, від 29.10.2018 року. Постановою головного державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Любенько Н.Я. від 31.10.2018 року за невиконання рішення суду накладено штраф на [PERSON] на користь держави у розмірі 1700грн. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Тривале невиконання рішення судів підтверджено ухвалою суду за скаргою позивача на бездіяльність державного виконавця. В обгрунтування позову, позивач зазначив, що моральна шкода полягає у психологічному дискомфорті, що порушило звичайний уклад життя, призвело до підвищеної втомлюваності, нервозності. За змістом частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Державної виконавчої служби України (протиправність дій, бездіяльності посадових осіб якого доводиться позивачем) та орган Казначейської служби (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Беручи до уваги постанову Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 /зі змінами та доповненнями/ „Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової / шкоди", суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача та виходячи з засад розумності, та доведеності вимог стягнути з з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, оскільки саме ця сума, на думку суду, служитиме належним відшкодуванням моральних страждань, які позивач зазнав внаслідок неналежного виконання рішення суду через психологічний дискомфорт, хвилювання, необхідності захисту своїх прав. Суд не примає до уваги посилання представника відповідача про те,що дії державних виконавців були вчинені без порушень та в межах Закону України "Про виконавче провадження, оскільки ухвалою суду від 09.02.2016 року визнано бездіяльність державного виконавця Саюк Т.В. незаконною за невиконання рішень своєчасно і повністю у строк, визначений законом.

Outcome: partial