Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. В обґрунтування даної позовної заяви позивач посилається не те, що [PERSON], згідно наказу № 08-1П від 01 серпня 2011 року, перебуваючи на посаді менеджера ТОВ ВБКФ «Оланво», у посадові обов'язки якого входило пошук покупців, ведення переговорів та укладення договорів з метою реалізації товарів, продаж товарів та контроль оплати за реалізований в рамках його договору товар. Також, згідно укладеного договору, [PERSON] повинен нести відповідальність за неякісний контроль за сплатою дебіторської заборгованості та несвоєчасну сплату дебіторської заборгованості. При цьому, [PERSON] не уклав типову угоду про повну матеріальну відповідальність. Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, а саме: переданими йому покупцями за відвантажений товар грошовими коштами, що належать ТОВ ВБКФ «Оланво», використовуючи надані йому повноваження, усвідомлюючи, що покупці ТОВ ВБКФ «Оланво» сприймають його як представника вказаного товариства - менеджера з продажу, [PERSON], у період часу з вересня 2011 року по січень 2012 року, виконуючи свої функції торгового представника на території м. Алчевськ Луганської області та м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, отримав за раніше поставлений товар грошові кошти від дебітора [PERSON] у розмірі 41 429,04 грн., та від дебітора [PERSON] у розмірі 31 199,00 грн., а всього на загальну суму 72 628,04 грн., після чого, продовжуючи свій злочинний намір, не виконуючи умов усної домовленості з директором підприємства Казановим В.О., не вносив їх до каси підприємства ТОВ ВБКФ «Оланво» та не повертав отримані від дебіторів за поставлений товар грошові кошти будь-яким чином. Тим самим [PERSON] заволодів вищезазначеними грошовими кошами на загальну суму 72 628,04 грн. Відповідно до вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2014 року залишено без змін. Добровільно відшкодувати завдану матеріальну шкоду відповідач відмовляється, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 72 628,04 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений. Причини неявки суду не відомі. В зв'язку з цим суд на підставі ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України постановляє заочне рішення. Дослідивши та вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], згідно наказу № 08-1П від 01 серпня 2011 року, перебуваючи на посаді менеджера ТОВ ВБКФ «Оланво», у посадові обов'язки якого входило пошук покупців, ведення переговорів та укладення договорів з метою реалізації товарів, продаж товарів та контроль оплати за реалізований в рамках його договору товар. Також, згідно укладеного договору, [PERSON] повинен нести відповідальність за неякісний контроль за сплатою дебіторської заборгованості та несвоєчасну сплату дебіторської заборгованості. При цьому, [PERSON] не уклав типову угоду про повну матеріальну відповідальність. Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, а саме: переданими йому покупцями за відвантажений товар грошовими коштами, що належать ТОВ ВБКФ «Оланво», використовуючи надані йому повноваження, усвідомлюючи, що покупці ТОВ ВБКФ «Оланво» сприймають його як представника вказаного товариства - менеджера з продажу, [PERSON], у період часу з вересня 2011 року по січень 2012 року, виконуючи свої функції торгового представника на території м. Алчевськ Луганської області та м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, отримав за раніше поставлений товар грошові кошти від дебітора [PERSON] у розмірі 41 429,04 грн., та від дебітора [PERSON] у розмірі 31 199,00 грн., а всього на загальну суму 72 628,04 грн., після чого, продовжуючи свій злочинний намір, не виконуючи умов усної домовленості з директором підприємства Казановим В.О., не вносив їх до каси підприємства ТОВ ВБКФ «Оланво» та не повертав отримані від дебіторів за поставлений товар грошові кошти будь-яким чином. Тим самим [PERSON] заволодів вищезазначеними грошовими кошами на загальну суму 72 628,04 грн. Відповідно до вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2014 року залишено без змін. Згідно п. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно п.2 ч. 2 ст. 11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно п. 8 та 9 ч. 2 ст. 15 ЦПК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1,2 та 3 ст. 22 ЦПК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1166 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди, а саме: 1. наявність шкоди, 2. протиправність поведінки особи, що завдала шкоду, 3. причинний зв'язок між заподіяною шкодою та протиправною поведінкою, 4. вина особи, що завдала шкоду. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди": розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Оскільки в судовому засіданні знайшов своє об'єктивне підтвердження факт спричинення відповідачем матеріальної шкоди позивачу, що підтверджується вироком суду про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, внаслідок якого було спричинено шкоду позивачу, суд приходить до висновку про наявність права позивача на відшкодування йому такої шкоди. Враховуючи наявність всіх складових, передбачених цивільним законодавством для відшкодування шкоди, суд вважає, що матеріальна шкода, завдана позивачеві, підлягає повному відшкодуванню на його користь з відповідача [PERSON] у розмірі 72 628,04 грн. Також в наслідок протиправної поведінки [PERSON] та скоєння ним злочину позивач зазнав втрат немайнового характеру, яка полягала у погіршенні престижу та ділової репутації юридичної особи, що призвело до матеріальних та ділових втрат. У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з положеннями Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди завданої позивачу, підлягають частковому задоволенню в розмірі 5 000,00 гривень. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне позовні вимоги Українсько - російське товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-будівельно-комерційна фірма «Оланво» до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином задовольнити частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial