Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач звернувся у суд з позовом до Центральної міської лікарні, Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про нарахування та виплату допомоги з тимчасової непрацездатності за період хвороби його дружини [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходився у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 02 серпня 1980 року міськвідділом ЗАГСу Дзержинського виконкому Донецької області, за актовим записом № 320. Його дружина знаходилась у трудових відносинах з Центральною міською лікарнею м. Дзержинська. Під час роботи вона отримала травму хребта, у зв'язку з чим в період з 23.03.2013 року по 13.05.2013 року знаходилась на стаціонарному лікуванні, а потім з 14.05.2013 року по 08.01.2014 року продовжила лікування в амбулаторних умовах. Загальна кількість днів її лікування складає 199 днів. При заповненні лікарняного листа медичною установою було зазначено, що отримана дружиною травма є виробничою. Однак, адміністрацією за місцем роботи дружиною був складений акт за формою Н-5, тобто травма, не пов'язана з виробництвом. Не погодившись з цим актом, дружина оскаржила його в судовому порядку, але в задоволенні її вимог було відмовлено рішенням суду першої інстанції, яке ухвалою апеляційної інстанції залишено без змін. Ухвалою суду касаційної інстанції відмовлено у відкритті касаційного провадження. Відповідно до цих судових рішень травма, яка була отримана дружиною на роботі, все ж таки була визнана невиробничою. [INFO] року його дружина [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Він, як єдиний спадкоємець за законом першої черги одразу ж після встановленого законом шестимісячного строку прийняв спадщину від померлої дружини. Пізніше, він дізнався, що його дружина так і не отримала за життя допомогу з тимчасової непрацездатності за період хвороби з 23.03.2013 року по 08.01.2014 року в сумі 20415 грн. 36 коп. Вважає, що ці кошти належали його дружині [PERSON], але не були нею одержані за життя, тому повинні бути передані членам її сім'ї, а саме йому. З цих підстав, він звернувся до ЦМЛ м. Дзержинська з вимогою виплатити на його користь цю допомогу, яку його дружина так і не отримала за життя. Після тривалих перевірок керівництво ЦМЛ м. Дзержинська направило заявку до Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності з нарахованою сумою допомоги з тимчасової непрацездатності, але йому було відмовлено, посилаючись на сплив річного строку, встановленого для звернення з вимогою отримання цієї допомоги, який сплив 04 серпня 2015 року. Вважає такі дії відповідачів неправомірними, такими що порушують права та законні інтереси, тому просить суд зобов'язати їх нарахувати та виплатити на його користь допомогу з тимчасової непрацездатності за період хвороби [PERSON] в сумі 20415 грн. 36 коп. Наряду з цим, просив зобов'язати ЦМЛ м. Дзержинська нарахувати та виплатити на його користь допомогу з тимчасової непрацездатності дружини за п'ять днів. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 22 лютого 2016 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до Центральної міської лікарні, Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про нарахування та виплату допомоги з тимчасової непрацездатності відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за життя суми допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю його дружині не нараховувались, а тому не можуть бути стягнуті на його користь. Разом з тим суд встановив, що підприємство неодноразово подавало до різних фондів заяву-розрахунок на виплату такої допомоги дружині - [PERSON], а фонди повертали ці заяви без виконання. Отже, він вважає, що суми допомоги нараховувалися, тому суд безпідставно відмовив у задоволені його позовних вимог. В засіданні апеляційного суду [PERSON] апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Представник лікарні Берковець В.І. в апеляційному суді вказував, що лікарня сплатила [PERSON] допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю в повному обсязі і претензій до лікарні у [PERSON] не має. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до статті 309 ЦПИК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права . Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Звертаючись в суд з позовом про стягнення сум, позивач посилався на те, що відповідачі незаконно і безпідставно не виплачують йому нараховані грошові кошти за листами непрацездатності його дружини. Він як спадкоємець його померлої дружини і як член її сім'ї вправі отримати їх. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник фонду соціального страхування стверджував, що за життя [PERSON] страхові виплати не були нараховані, тому вони не включаються у склад спадкового майна. Крім того, страховий випадок розпочався з 23.03.2013 року та закінчився 08.01.2014 року. Отже граничний строк звернення за його призначенням був до 09.01.2015 року. Протягом дванадцяти місяців [PERSON] не зверталась до підприємства за вимогою про нарахування страхових виплат. На час розгляду справи цей строк закінчився. Тому позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сума матеріального забезпечення за лікарняними листками в період часу з 23.03.2013 по 08.01.2014 року, за вирахуванням суми 347 грн. 20 коп., обчисленої за 3 робочих дні за рахунок підприємства, за життя дружині позивача нарахована не була, отже в розумінні ст. 1227 ЦК України спадкодавцю не належала, а тому не може передаватися членам його сім'ї чи входити до складу спадщини. Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо. Судом встановлено, що дружина позивача [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з Центральною міською лікарнею м. Дзержинська, де працювала в якості молодшої медичної сестри рентгенологічного відділення. 23 березня 2013 року під час виконання посадових обов'язків, в неї погіршився стан здоров'я, у зв'язку з чим вона впала та отримала травму. В період з 23.03.2013 року по 08.01.2014 року [PERSON] знаходилась на лікарняному. При оформленні лікарняного листка її травму було визнано як таку, що пов'язана з виробництвом. Однак, на підприємстві було складено акт за формою Н-5, а саме травма не пов'язана з виробництвом. Дружина позивача по справі, не погодившись з цим актом звернулася за захистом своїх прав в суд. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 30.01.2014 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні її позовних вимог про визнання нещасного випадку виробничою травмою. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16.04.2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 13-14). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.08.2014 року (а.с. 11-12) [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження. Отже, травма, отримана [PERSON] під час робочого часу є невиробничою. Судом встановлено, що сума матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності за 5 календарних днів в розмірі 347 грн. 20 коп. була нарахована підприємством та отримана [PERSON] в травні 2013 року. Даний факт підтверджено довідкою з ЦМЛ м. Дзержинська № 434 від 22.02.2016 року та представленою копією розрахункового корінця із заробітної плати [PERSON] , проти чого не заперечував в судовому засіданні і позивач. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням» № 2240-ІІІ від 18.01.2001 року в редакції, яка діяла на момент настання страхового випадку матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 6 цього Закону, призначаються та надаються за основним місцем роботи. Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією із соціального страхування, що створюється на підприємстві. Комісія із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Згідно ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням» № 2240-ІІІ від 18.01.2001 року, в редакції яка діяла на момент настання страхового випадку, фінансування страхувальників - роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок. З врахуванням викладеного, лікарнею, де працювала [PERSON] неодноразово за адресою Дзержинської міської виконавчої дирекції Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності направлявся пакет документів з заявами -розрахунками на виплату [PERSON] допомоги з тимчасової непрацездатності. Але, пакети документів разом з довідкою - розрахунком поверталися підприємству (роботодавцю) без виконання через розбіжності в визначенні виду отриманої [PERSON] травми та відсутністю законних підстав для здійснення виплат за лікарняними листами. За життя [PERSON] не отримала матеріальну допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В засідання апеляційного суду лікарнею надані шість лікарняних листів [PERSON] До того ж на аркуші справи 3 є заява-розрахунок від 18 листопада 2015 року , з яких видно, що допомога з тимчасової непрацездатності [PERSON] фактично нараховувалась. Так, за лікарняним № 948040 разом нараховано 3489.36 грн., в тому числі за рахунок коштів фонду 3142.16 грн. За лікарняним №556891 нараховано разом 4044.86 грн., а за рахунок коштів фонду 4044.86 грн. За лікарняним № 591345 за рахунок коштів фонду нараховано до сплати 4687.20 грн., за лікарняним № 461690 - 4235.64 грн., за лікарняним № 462548 - 4131.68 грн., за лікарняним №464365 - 173.60 грн. Разом суми складають 20415.36 грн. За таких умов висновок суду першої інстанції проте, що допомога по тимчасовій непрацездатності за період лікування [PERSON] не нараховувалась не відповідає обставинам справи і наданим сторонами доказам. Згідно свідоцтва про смерть (а.с. 7) дружина позивача по справі [PERSON] померла [INFO] року. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивач [PERSON] в установлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого і посвідченого 26.08.2015 року державним нотаріусом Дзержинської нотаріальної контори Донецької області Рижковим О.О., [PERSON] успадкував від своєї померлої дружини грошові вклади з належними відсотками та компенсаціями, які зберігаються в банківських установах (а.с. 10). Оскільки дружина позивача по справі за життя не отримала матеріальне забезпечення по тимчасовій непрацездатності, позивач звернувся до відповідачів з вимогою виплатити йому цю допомогу, як спадкоємцю померлої. Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до ч.5 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 18.01.2001, № 2240-III в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин між відділенням фонду і [PERSON], призначене, але не одержане у зв'язку із смертю застрахованої особи матеріальне забезпечення виплачується членам сім'ї, які проживали разом з нею, або спадкоємцям. Призначене, але не одержане застрахованою особою своєчасно матеріальне забезпечення виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком у розмірі, встановленому на час настання страхового випадку. Відповідно до статті 9 вказаного вище Закону фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - Фонд) є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів. Фонд належить до цільових позабюджетних страхових фондів. Отже, фонд соціального страхування з тимчасової непрацездатності фінансує матеріальне забезпечення та соціальні послуги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Аналіз лікарняних листів, що надані відповідачем суду щодо [PERSON], дає підстави зробити висновок про те, що у період з 23 березня 2013 року по 18 січня 2014 року [PERSON] лікувалась у зв'язку з травмою, що отримана на виробництві та за його наслідками. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 35 Закону України від 18.01.2001, № 2240-III "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між [PERSON] і відділенням фонду, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві. Враховуючи, що в листах непрацездатності [PERSON] зазначається, що вона отримала травму на виробництві, відповідач по справі - Донецьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не мало правових підстав для виплати [PERSON] допомоги по тимчасовій непрацездатності. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що законних прав та інтересів [PERSON] невиплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності Донецьким обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності порушено не було. Тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] не встановлено. Саме з цих підстав суд першої інстанції мав відмовити позивачу у задоволені позовних вимог. Розглядаючи справу, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не застосував норми закону, що мали бути застосовані, зробив висновки, що не відповідають обставинам справи. Зазначене відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог з інших підстав.

Outcome: partial