Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON]\~ заборгованість на свою користь за кредитно-заставним договором № DNI0A800001772 від 21.03.2008 року у розмірі 26\~322,41 дол. США та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до кредитно-заставного договору №\~DNI0A800001772 від 21.03.2008 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 10\~329,45 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.03.2013 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] зобовязання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2014 року позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до [PERSON]\~про стягнення заборгованості була задоволена. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2014 року за позовною заявою\~ Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до [PERSON]\~про стягнення заборгованості скасовано. При новому розгляді справи представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, в обґрунтування посилався на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON]\~в судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») та [PERSON]\~ укладено кредитно-заставний договір № DNI0A800001772, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 10\~329,45 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.03.2013 року. Як зазначає в своїй позовній заяві позивач, у звязку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON]\~ умов кредитно-заставного договору № DNI0A800001772 від 21.03.2008 року заборгованість станом на 08.01.2014 року склала 26\~322,41 дол. США, яка складається з наступного: 5\~428,75 дол. США заборгованість за кредитом; 1\~593,36 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2\~603,16 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 15\~413,89 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина); 1\~251,96 дол. США - штраф (процентна складова). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.08.2011 р. по справі № 0417/2-1810/2011 позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави задоволено. Виконавчою службою було складено акт опису й арешту майна від 31.01.2012 року, а саме автомобілю, який був придбаний за кредитні кошти: Mercedes-Benz, модель: 350, рік випуску: 1994, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: WDBB140134A1A157101, реєстраційний номер: АЕ5873СЕ, що належить на праві власності [PERSON]. Відповідно до акту прийому-передачі автомобіля від 31.01.2012 р., позичальник [PERSON] передав автомобіль: Mercedes-Benz, модель: 350, рік випуску: 1994, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: WDBB140134A1A157101, реєстраційний номер: АЕ5873СЕ працівнику ПАТ КБ "ПриватБанк". Даний автомобіль було продано для погашення заборгованості [PERSON] за Кредитно-заставним договором № DNI0A800001772 від 21.03.2008 року за 4879,27 дол. США, що еквівалентно 39\~000,01 грн., згідно меморіального валютного ордеру № 1 від 09.10.2013 р. Після реалізації заставного майна отриманих коштів не вистачило для повного погашення заборгованості. Заперечуючи обставини позову представник відповідача просив застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності та відмовити в позові у звязку з закінченням строку позовної давності. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до п.13.11 Договору сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення Кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 ( пять) років. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний\~ договір був укладений 21.03.2008 року, строк дії договору до 20.03.2013 року, при цьому погашення заборгованості по кредитному договору позичальником здійснювалося 09.11.2009 року,що підтверджується виписками по рахунку, в червні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави та на виконання рішення суду виконавчою службою було реалізовано автомобіль і з даним\~позовом\~ позивач звернувся до суду 16.01.2014 року, тобто у межах п'ятирічного строку позовної давності, передбаченого договором, а тому суд не вбачає законних підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. Оскільки відповідач не виконав зобов'язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1\~593,36 дол. США та комісії за користування кредитом у розмірі 2\~603,16 дол. США. Оскільки заборгованість по процентам та комісії за користуванням кредитом є платою за користування грошима, тому вони підлягають стягненню в повному розмірі за правилами основного боргу, виходячи із вищевикладеного позовні вимоги в цій частині законні і підлягають задоволенню. Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за пенею, нарахованою за неналежне повернення кредиту в розмірі 15\~413,89 дол. США. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п. 13.2 Кредитно-заставного договору № DNI0A800001772 від 21.03.2008 року, у випадку порушення Позичальником зобов'язань, передбачених статтями та Договору щодо сплати винагород та процентів, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. Згідно п. 13.3 Кредитно-заставного договору, у випадку порушення Позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми Кредиту, передбаченого статтею Договору, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховано пеню в розмірі 15\~413,89 дол. США, а заборгованість по тілу кредиту становить 5\~428,75 дол. США. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Разом з тим, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. При цьому положеннями ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення. Отже, враховуючи, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобовязання, вже була здійснена реалізація заставного майна, а також, що внаслідок стягнення боргу на загальну суму заборгованості, в тому числі і пені, розмір якої значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, будуть порушені права [PERSON], суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені з 15\~413,89 дол. США до 40\~000 грн. 00 коп. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення штрафів: 31,29 дол. США(фіксована частина) та 1\~251,96 дол. США (процентна складова), що передбачено п.\~13.9 Кредитно-заставного договору № DNI0A800001772 від 21.03.2008 року, при порушенні Позичальником будь-якого грошового зобов'язання за Договором понад 30 календарних днів, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку штраф у розмірі 250 (двісті п'ятдесят) гривень плюс 5% від суми невиконаного зобов'язання. За положенням ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктами 13.2, 13.3 Кредитно-заставного договору передбачено, що у випадку виникнення прострочених зобовязань, Позичальник сплачує Банку пеню, яка нараховується за кожний день прострочення сплати кредиту. Оскільки відповідно до статі 549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі за № 6-2003цс15. Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення штрафів не підлягають задоволенню. Оскільки відповідач належним чином не виконав умови кредитно-заставного договору, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь у розмірі 1\~169,06 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial