Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 13.06.2014 року він передав [PERSON] за договором позики від 13.06.2014 року грошові кошти у розмірі 180940 грн., що на день укладення договору позики за курсом НБУ складало 15525 доларів США, з кінцевим строком повернення позичених коштів до 13.07.2014 року. У липні 2014 року відповідач [PERSON] повернула частину боргу у розмірі еквівалентній 525 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки від 13.06.2014 року та договір поруки з [PERSON] від 13.06.2014 року. Предметом договору іпотеки є автостоянка [NUMBER], площею 13,5 кв.м, в підземному паркінзі житлового будинку [NUMBER], означений за планом земельної ділянки літерою А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON]. Договір іпотеки від 13.06.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Донецької області 13.06.2014 року за №699. Відповідач в порушення умов договору позики зобов'язання не виконав, суму позики не повернув, та станом на 11.01.2018 року заборгованість за договором позики складає 424932,00 грн. (15000$х28,3288 грн. (за курсом НБУ на 11.01.2018 р. 1 долар США складає 28,3288 грн.) =424932,00), заборгованість за пенею згідно з п. 8 Договору позики з 14.07.2014 року складає 924241,00 грн. (180940 грн. (сума боргу на 14.07.2014 р. )х0,4%х1277 (дні прострочки)=924241,00 грн.). З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: стягнути солідарно з відповідачів суму боргу та пені у розмірі 1349173,00 грн. та в рахунок погашення боргу звернути стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки: автостоянку [NUMBER], площею 13,5 кв.м, в підземному паркінзі житлового будинку [NUMBER], означений за планом земельної ділянки літерою А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом надання [PERSON] права продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якому покупцеві за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, в порядку визначеному ст.. 38 Законом України «Про Іпотеку». Позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій підтримав позов, та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явились. У відповідності з вимогами ст. ст. 280-281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи із такого. Судом встановлено, що 13.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір безпроцентної позики, згідно якого [PERSON] зобов'язався передати [PERSON]. грошові кошти у розмірі 180940 грн., що становить на день укладання за курсом НБУ 15525 доларів США із зазначенням строку повернення до 13.07.2014 року. Відповідно до розписки від 13.06.2014 року [PERSON] отримала у [PERSON] грошові кошти у розмірі 180940 грн., що становить на день укладання за курсом НБУ 15525 доларів США, та зобов'язався повернути гроші не пізніше 13.07.2014 року, що підтверджується відповідним договором та розпискою. Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, судом встановлено, що 13.06.2014 року сторони уклали договір безпроцентної позики, та 13.06.2014 року [PERSON] отримала у [PERSON] грошові кошти у розмірі 180940 грн., що становить на день укладання за курсом НБУ 15525 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд дійшов до висновку, що договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] є договором позики, та внаслідок його реального характеру письмова розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому суд вважає, що у відповідача виникло боргове зобов'язання перед позивачем. Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, відповідно до п. 2 Договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] 13.06.2014 року, позика повертається в готівковому порядку шляхом передачі відповідних коштів Позичальником Позикодавцю у сумі, еквівалентній 15525 доларів США за курсом НБУ на день повернення позики. При цьому можливі валютні ризики (зниження курсу гривні відносно долара США) під час виконання зобов'язань за цим договором покладаються на позичальника. Згідно із п. 2.2 Договору повернення вказаної в цьому договорі суми позики може мати місце за погодженням сторін протягом терміну позики різновеликими частинами з отриманням розписки Позикодавця про погашення Позичальником кожної частини позики. При цьому, останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 13 липня 2014 року. Пунктом 8 Договору визначено, що у разі прострочення повної суми боргу в зазначений в п. 2.2 цього договору термін Позичальник повинен сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 0,4 %від суми заборгованості, що залишилася, за кожен день прострочення до повного погашення суми боргу. Таким чином, сторонами узгоджено строк повернення коштів та сплата неустойки у разі невиконання зобов'язання, та на час розгляду справи відповідач [PERSON] своє зобов'язання щодо повернення коштів не виконала, та станом на 11.01.2018 року заборгованість за договором позики складає 424932,00 грн. (15000$х28,3288 грн. (за курсом НБУ на 11.01.2018 р. 1 долар США складає 28,3288 грн.) =424932,00). Суд визнає правильним представлений позивачем розрахунок суми заборгованості, що утворилася у відповідача. Розрахунок відповідає умовам укладеного договору позики. Також судом встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань між позивачем та [PERSON]. укладено договір поруки від 13.06.2014 року. Відповідно до п. 4.1 договору поруки від 13.06.2014 року поручитель та боржник відповідають перед позикодавцем як солідарні боржники. Як вбачається із договору поруки Поручитель відповідає перед Позикодавцем в тому ж обсязі, що і боржник. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 7.1 Договору поруки, договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 13 липня 2017 року включно або до повного виконання Позичальником або Поручителем взятих на себе зобов'язань за цим Договором та основним договором. Даний договір узгоджено сторонами, про що свідчать їх підписи. Підстави для визнання договорів поруки припиненими згідно з ст. 559 ЦК України відсутні, оскільки договором визначено строк його дії, після якого договір поруки припиняється, тобто після 13.07.2017 року. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Згідно чинного законодавства такі строки не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором. Суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду в межах строку визначеного в п.7.1 договору поруки. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів боргу за договором позики у розмірі 424932 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення пені у розмірі 1349173,00 грн. за період з 14.07.2014 року по 11.01.2018 року, суд враховує наступне. Позивачем здійснювалось нарахування заборгованості по пені у період з 14.07.2014 року по 11.01.2018 року на загальну суму 1349173,00 грн. Разом з тим, суд бере до уваги положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р., якою введено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями. Згідно вказаної статті на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що відповідачі місцем проживання [PERSON] та [PERSON] є місто Донецьк, тобто в населеному пункті, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р, відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені 1349173,00 грн. за період з 14.07.2014 року по 11.01.2018 року. задоволенню не підлягають. З метою забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань, між [PERSON] (іпотекодержателем) і [PERSON] (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки від 13.06.2014 року, за яким іпотекодавець передав [PERSON] в іпотеку автостоянку [NUMBER], площею 13,5 кв.м, в підземному паркінзі житлового будинку [NUMBER], означений за планом земельної ділянки літерою А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 26 листопада 2009 року Головним управлінням благоустрою та комунального обслуговування Донецької міської ради, зареєстрованого 13.06.2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 6005741. Пунктом 2.4.3 договору іпотеки передбачено, що у разі не виконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов'язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п. 2.4.6 Договору іпотеки Іпотекодержатель має право за рахунок коштів, отриманих від реалізації Предмета іпотеки, відповідно до чинного законодавства України задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги. Пунктом 2.4.7 Договору іпотеки визначено, що Іпотекодержатель має право у разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо. На підставі частини 1 статті 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення на предмет застави. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Судом встановлено, що відповідач має перед позивачем заборгованість за договором позики у розмірі 1349173,00 грн., яка на час розгляду справи не сплачена, а тому має місце невиконане зобов'язання. Викладене свідчить про наявність підстав на звернення стягнення позивачем на предмет іпотеки в рахунок задоволення своїх вимог за договором позики укладеного від 13.06.2014 року. Відповідно до статей 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 4.5 договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису; шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі цього договору іпотеки, шляхом укладення договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.. 38 Закону України «Про іпотеку», особисто Іпотекодержателем або на підставі довіреності, виданої Іпотекодавцем. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Тобто, відповідно до статей 38, 39 ЦК України позивач має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц (провадження №14-38цс18). Згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При вирішенні позовної вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд враховує положення п. 1.2 договору іпотеки від 13.06.2014 року, яким визначено вартість предмета іпотеки, яка складає 180940,00 грн., що еквівалентно 15525 доларів США та вважає, що сума заборгованості за договором позики є співмірною з вартістю іпотечного майна. Враховуючи викладене, задля забезпечення захисту цивільних майнових та інших конституційних прав і законних інтересів сторін даного спору, суд вважає за необхідне, задовольнити даний позов і звернути стягнення на предмет іпотеки за договором Іпотеки від 30.06.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Донецької області 30.06.2014 року за №699, а саме: автостоянку [NUMBER], площею 13,5 кв.м, в підземному пар кінзі житлового будинку [NUMBER], означений за планом земельної ділянки літерою А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], в рахунок погашення боргу за договором безпроцентної позики від 13.06.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] у сумі яка складається із суми боргу у розмірі 424932 (чотириста двадцять чотири тисячі дев'ятсот тридцять дві) грн. 00 коп. і встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом надання [PERSON] права продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якому покупцеві за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, в порядку визначеному ст.. 38 Законом України «Про Іпотеку». Разом з тим, суд бере до уваги положення ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р., оскільки нерухоме майно розташовано на території м. Донецьк, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 05.12.2015 року № 1275-р, відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція, та належить [PERSON] на праві власності, яка проживає у м. Донецьку. На підставі ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". Тому суд приходить до висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки належить не звертати до виконання протягом дії ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за договором позики укладеного 13.06.2014 року підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне документально підтверджені витрати позивача на сплату судових витрат у розмірі 8000 грн. 00 коп. покласти на відповідачів, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує те, що позивачем сплачено 8000,00 грн., при цьому суд не враховує суму комісії у розмірі 163,27 грн., та враховує те, що позивачем було заявлено дві вимоги майнового характеру, а тому з урахуванням вказаних вимог закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5260 грн. 00 коп. (8000/2=4000 грн., 424932/1349173)*100%=31,5%; 4000*31,5% =1260 грн.). Оскільки Закон України «Про судовий збір» не передбачає солідарного стягнення суми судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів судовий збір в рівних частинах, тобто 2630 грн. з кожного.

Outcome: partial