Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Українська охоронна-страхова компанія", в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 8438,47 грн., 4947,51 грн. пені, 347,48 грн. 3 % річних, 4733,98 грн. інфляційних, 5000 грн. моральної шкоди. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати, до складу яких входять витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 487,20 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 27.08.2013 року в місті Харкові на перехресті вул.. Олімпійської та 50-річчя СРСР сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля ГАЗ 2705, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ПАТ «Українська охоронна-страхова компанія» згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № АС/3880692, та OPEL Vivaro, реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу. Внаслідок ДТП завдано технічні пошкодження автомобілю марки OPEL Vivaro, реєстраційний номер [NUMBER], усунення яких вимагає проведення відновлювального ремонту. Про ДТП було своєчасно повідомлено представників МВС та страховика, у подальшому вина [PERSON] встановлена Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2013 року у справі № 645/8081/13-п. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ГАЗ 2705, реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована у ПАТ «Українська охоронна-страхова компанія», позивач вказує, що на адресу останнього ним було направлено заяву про страхове відшкодування шкоди, заподіяної його транспортному засобу під час ДТП 27.08.2013 року. Відповідачем було складено повідомлення про прийняття рішення по події, що мала місце 27.08.2013 року за № 6033 від 07.07.2014 року, та відповідно до прийнятого рішення відповідача позивачу підлягає виплата страхового відшкодування у сумі 9433,47 грн, франшиза становить 1000 грн., проте [PERSON]І було сплачено фактично лише 995,00 грн. на підставі акту 14104 поліс 3880692 від 02.06.2013 року, решта суми страхового відшкодування шкоди [PERSON] не сплачена. Крім цього, позивач вказав, що він звернувся до ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ АВТОЦЕНТР» для визначення вартості робіт та запчастин (матеріалів) для ремонту його пошкодженого автомобілю, яким здійснено діагностику ушкоджень автомобіля OPEL Vivaro, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], який належить [PERSON], та визначено сукупну вартість робіт та запчастин (матеріалів), необхідних для ремонту вказаного автомобіля, у розмірі 50891,03 грн.. Однак, не зважаючи на занижену нараховану суму відшкодування відповідачем не виплачено і цієї суми. Крім того, позивач зазначає, що відповідач отримав від нього заяву про виплату страхового відшкодування 07.04.2014 року, у звязку з чим 07.07.2014 року скінчився граничний термін у 90 днів наданий Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на виплату страхового відшкодування позивачу, проте на цей час відповідач не провів виплату страхового відшкодування позивачу. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити йому пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування. Також позивач стверджує, що діями відповідача, які призвели до затягування процесу виплати позивачеві відшкодування за завдані матеріальні збитки третьою особою, йому були спричинені душевні страждання, що потягло погіршення стану його здоровя та він перебуває у постійному душевному хвилюванні, у звязку з чим він просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює у 5000 грн.. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні частково визнала позовні вимоги на суму страхового відшкодування у розмірі 8438,47 грн.. В частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних заперечувала, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення пені за період з 22.07.2014 року по 04.12.2015 року, який встановлений ст. 258 ЦК України, а сплата 3% річних та інфляційних не передбачена нормами ЗУ «Про обовязкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон). У звязку з тим, що цивільні права та обовязки сторін у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин, які регулюються нормами права, закріпленими гл. 82 ЦК України та законодавством про страхування, відповідач вважає, що приписи ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникли у звязку із завданням шкоди. Також, відповідач заперечує проти стягнення моральної шкоди, посилаючись на положення ст. 26-1 Закону, за якою страховиком (у випадках, передбачених пунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпункту «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоровя під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю», та вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених позивачем на лікування за наслідками ДТП. Крім того, відповідач наголосив, що оскільки позивачем не надано всіх необхідних документів для підтвердження понесених витрат по отриманню правової допомоги, відсутні підстави для стягнення з відповідача вказаних витрат. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне. Згідно з постановою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10.09.2013 року у справі № 645/8081/13-п, у ДТП, що мало місце 27.08.2013 року в місті Харкові на перехресті вул. Олімпійської та 50-річчя СРСР, за участі автомобіля ГАЗ 2705, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та автомобіля OPEL Vivaro, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], встановлена вина [PERSON], та на останнього накладено адміністративне стягнення (а.с. 30). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки на день скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ «Українська охоронна-страхова компанія» згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № АС/3880692, позивачем було повідомлено відповідача про вищевказану ДТП Заявою-повідомленням від 28.08.2013 року про страхове відшкодування шкоди, заподіяної його транспортному засобу OPEL Vivaro, реєстраційний номер [NUMBER], транспортним засобом ГАЗ 2705, реєстраційний номер 273- 05ЕН, яким керував водій [PERSON], під час дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), яка сталася за адресою: перехрестя вул. Олімпійська та пр. 50 річчя СРСР м. Харків 27.08.2013 року (а.с. 74). Відповідачем було складено повідомлення про прийняття рішення по події, що мала місце 27.08.2013 року за № 6033 від 07.07.2014 року, та відповідно до прийнятого рішення ПАТ «Українська охоронна-страхова компанія» позивачу підлягає виплата страхового відшкодування у сумі 9433,47 грн., франшиза становить 1000 грн.. Судом встановлено, що не заперечувалось сторонами у справі, що відповідачем було фактично сплачено [PERSON]І лише 995,00 грн. на підставі акту 14104 поліс 3880692 від 02.06.2013 року, що підтверджено випискою з карткового рахунку. Решта суми страхового відшкодування в розмірі 8438,47 грн. до цього часу відповідачем не сплачено. Відповідно до ст.22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум зазначених у страховому полісі відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Згідно п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» п. 41.1. ст. 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Таким чином, позовна вимога позивача в частині стягнення з відповідача 8438,47 грн. підлягає задоволенню, оскільки знайшла своє підтвердження в ході розгляду справи. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 347,48 грн. 3 % річних та 4733,98 грн. інфляційних, суд вважає необхідним зазначити наступне. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, положення статті 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання; на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснив, що положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди джерелом підвищеної небезпеки. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних, у звязку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 4947,51 грн. пені, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано. Пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Оскільки відповідач отримав від [PERSON] заяву про виплату страхового відшкодування 07.04.2014 року, що підтверджується штампом ПАТ «Українська охоронна-страхова компанія», то граничним строком прийняття рішення про виплату страхового відшкодування є 07.07.2014 року, а тому позивач отримав право стягнення з відповідача пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика з 08.07.2014 року. Позивачем наданий розрахунок пені за період з 22.07.2014 року по 04.12.2015 року, сума якої склала 4947,51 грн.. Відповідач, в свою чергу, заявив про пропуск строку позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Частиною 3 ст. 267 ЦПК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Пунктом 1 частини 2 ст. 268 ЦПК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у звязку з прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика, позивач має право на стягнення пені з відповідача в межах встановленого п. 1 ч. 2 ст. 268 ЦК України строку позовної давності. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача пені за період з 22.07.2014 року по 08.07.2015 року в сумі 3182,15 грн. підлягає задоволенню. В частині стягнення пені за період з 09.07.2015 року по 04.12.2015 року позов задоволенню не підлягає у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. В частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У п. 3 Постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними змінами та доповненнями, Пленум Верховного Суду України також роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач стверджує, внаслідок затягування відповідачем процесу виплати йому відшкодування за завдані матеріальні збитки третьою особою, у звязку з чим він не може зробити ремонт автомобіля та увесь цей час вимушений їздити на пошкодженому автомобілі, його пенсії недостатньо для проведення ремонту автомобіля, він постійно відчуває душевні страждання, що призводить до погіршення стану його здоровя. Позивачем на підтвердження перенесених моральних страждань суду надано довідку КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 19», з якої вбачається, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, гіпертрофія міокарда лівого шлуночка, хронічний холецистит (а.с. 87). Позивачем визначено розмір моральної шкоди, яку він оцінює у 5000 грн., та обґрунтовує душевними хвилюваннями, постійними переживаннями, головним болем, поганим самопочуттям, серцевим болем та занепадом морального стану, постійним коливанням тиску, сумою витрачених коштів на ліки, що підтверджується квитанціями, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с. 88-94). З урахуванням наведеного, та враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає необхідним частково задовольнити позовну вимогу позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача в сумі 2000 грн.. При цьому, суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами розмір його витрат на лікування за наслідками ДТП, як на підставу своїх заперечень проти заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки [PERSON] обґрунтовувалась вказана позовна вимога як наслідок порушення з боку відповідача його прав, яке полягає у довготривалій невиплати відповідачем суми страхового відшкодування, а не у звязку з ушкодження здоровя потерпілого, у розмірі не більше ніж 5% ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоровю, в рахунок шкоди, заподіяної внаслідок отриманого ушкодження здоровя, як помилково вважає відповідач. Крім того, позивач просив сягнути з відповідача суму витрат на правову допомогу, яка за розрахунком позивача складає 5000,00 грн.. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п. 2 ч. З ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до п. 48 зазначеної постанови встановлено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. З, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Проте, позивачем в обґрунтування витрат на правову допомогу, надані засвідчені копії: договору № 94/15-Ш про надання правової допомоги від 09.10.2015 року, укладеного між адвокатом [PERSON] та позивачем, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1907, видане [PERSON], посвідчення адвоката України, видане [PERSON], Ордер Серії ХВ № 000001 від 09.10.2015 року про надання [PERSON] правової допомоги адвокатом [PERSON], Акт № 1/94/15-Ш про надані послуги по Договору 94/15-Ш від 09.10.2015 року, складений 25.02.2016 року (далі Акт про надані послуги), в якому наведений перелік наданих позивачу юридичних послуг. При цьому в п. 1.2. Акту про надані послуги вказано, що до сплати підлягає 5000 грн.. Зі змісту вказаного Акту не вбачається, що [PERSON] сплатив вартість цих послуг в сумі 5000 грн., будь-яких інших письмових доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу суду також не надано. Таким чином, враховуючи, що позивачем та його представником не надано документального підтвердження понесених витрат на правову допомогу, суд відмовляє в задоволені позову в цій частині. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 216,36 грн. з відповідача.

Outcome: partial