Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивач звернулася до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивувала тим, що 13.04.2015 року під час проведення санкціонованого обшуку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS] , було вилучено належний на праві власності позивачу легковий автомобіль «Тойота Камрі», 2003 року випуску номер кузова [NUMBER] , д/н [NUMBER] . Як вказує позивач з листа Іллічівської місцевої прокуратури Одесської області за вих.№49/2376-14 від 26.08.2016 року слідує, що вищевказаний автомобіль «Тойота Камрі» переданий на тимчасове зберігання [PERSON] чим порушено її право власності на даний автомобіль та відповідно завдано моральної шкоди. Враховуючи вищевказане позивач прохала стягнути з відповідача Головного управління Національної Поліції в Одеській області свою користь 250 000, 00 гривен, у відшкодування завданої моральної шкоди. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 12.10.2017 року відкрито провадження у справі 04.12.2017 року постановлено заочне рішення від по даній справі. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 14.12.2018 року скасовано заочне рішення від 04.12.2017 року по даній справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 26.04.2019 року у даній цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 11.07.2019 року замінено відповідачів по справі Державну казначейську службу України та Управління Державної казначейської служби України у Хорольському районі Полтавської області на належного відповідача - Головне управління Національної Поліції в Одеській області. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Павелко Р.С. позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, розглянути справу за відсутності позивача та вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання представник відповідача Головного управління Національної Поліції в Одеській області не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, судом не береться до уваги відзив представника відповідача, оскільки він поданий після строку визначеного судом, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував у судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Павелко Р.С. Зі згоди представника позивача [PERSON] - адвоката Павелка Р.С. суд ухвалює рішення при заочному розгляді цієї справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд заслухавши показання представника позивача, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід частково задоволити з наступних підстав. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 13.04.2015 року під час проведення санкціонованого обшуку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, за адресою [ADDRESS] , було вилучено належний на праві власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] ) з 28.10.2014 року позивачу легковий автомобіль «Тойота Камрі», 2003 року випуску номер кузова [NUMBER] , д/н [NUMBER] . Підставою проведення обшуку з подальшим вилученням даного автомобіля послугувала та обставина, що: 10.08.2014 року в період часу з 13 годин 00 хвилин по 17 годин 30 хвилин, невстановлені особи, знаходячись за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Санжійка, на березі моря на автомобільній парковці, незаконно заволоділи транспортним засобом [PERSON] , а саме автомобілем марки «Тойота Камрі» днз [NUMBER] . Відомості про вчинення даного кримінального правопорушення СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014160380001956 від 11.08.2014 року за ознаками ст.289 ч.1 КК України. Під час здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження було проведено судову криміналістичну експертизу по дослідженню вилученого під час обшуку автомобіля «Тойота Камрі», номер кузова [NUMBER] . З висновку за № 3217 від 03.08.2015 року слідує, що наданий на дослідження автомобіль «Тойота Камрі», реєстраційний номер [NUMBER] , виготовлено в Північній Америці, регіон США. Маркування ідентифікаційного номера (номера кузова) піддавалось зміні шляхом видалення заводської номерної металевої таблички з ідентифікаційним номером (номером кузова), яка встановлюється на панелі приборів автомобіля під вітровим склом зліва та всіх заводських дублюючих носіїв інформації, з наступним встановленням кустарним способом металевої таблички та дублюючих носіїв інформації, на яких нанесено маркувальне позначення [NUMBER] , яке відповідне автомобілю «Тойота Камрі», виготовленому у Європейському регіоні. Оскільки методика по встановленню періоду здійснення змін ідентифікаційних номерів відсутня, встановити період здійснення зміни ідентифікаційного номера (номера кузова) автомобіля Тоуота-Сатry, реєстраційний номер [NUMBER] , не є можливим. Оскільки зміна ідентифікаційного номера (номера кузова) виконана шляхом видалення всіх носіїв маркувальних позначень виробника, цілеспрямованого видалення ідентифікаційного номера (номера кузова) з електронної бортової мережі автомобіля, видаленням прихованих дублюючих носіїв інформації, встановити первинний заводськимй ідентифікаційний номер (номер кузова) наданого на дослідження автомобіля «Тойота Камрі», реєстраційний номер [NUMBER] є не можливим. Маркування двигуна, наданого на дослідження автомобіля, піддавалось зміні шляхом видалення поверхневого шару металу маркувального майданчика, що містить заводське маркування двигуна, з наступним нанесенням маркувального позначення 2АZ 7498667 кустарним способом. У зв`язку зі значним по товщині поверхневим зняттям шару металу маркувального майданчика встановити заводське маркування двигуна не є можливим. Отже, вищевказаний висновок експерта не підтверджує того, що вилучений належний позивачу автомобіль «Тойота Камрі», д/н [NUMBER] є викраденим автомобілем «Тойота Камрі» д/з [NUMBER] , належним [PERSON] . Суд також враховує, що 26.05.2016 року позивачу було повернуто Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Тойота Камрі», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д/н [NUMBER] серії [NUMBER] . Після проведення вищевказаної судової криміналістичної експертизи позивач неодноразово зверталася з письмовими зверненнями до слідчих підрозділів поліції (міліції) та прокуратури Одеської області з метою повернення їй автомобіля. 10.12.2015 року на ім`я адвоката Павелка Р.С. - представника позивача СВ ГУ НП в Одеській області направило лист за вих. 4/П-809, яким повідомило, що вилучений автомобіль «Тойота Камрі», д/н [NUMBER] (на думку посадової особи «Тойота Камрі» д/н [NUMBER] ) зберігається на території Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області. В той же час Іллічівська місцева прокуратура Одеської області листом за вих. №49/2376-14 від 26.08.2016 року повідомила, що на даний час автомобіль (марки «Тойота Камрі», д/н [NUMBER] ) який є речовим доказом по кримінальному провадженню, передано на тимчасове зберігання [PERSON] . З листа Іллічівської місцевої прокуратури Одесської області за вих.№49/2376-14 від 26.08.2016 року слідує, що вищевказаний автомобіль «Тойота Камрі» переданий на тимчасове зберігання [PERSON] , хоча державна реєстрація транспортного засобу позивача не скасовувалась, тобто позивач являється єдиним і законним власником автомобіля «Тойота Камрі», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д/н [NUMBER] . Всупереч вищевказаному службова особа Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області прийняла рішення, щодо передання на зберігання належного позивачу автомобіля «Тойота Камрі», д/н [NUMBER] - [PERSON] . чим порушила право власності позивача. Стаття 41 Конституції України, гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.1 «Захист власності» Протоколу № 1 до Конвенції про захист людини і основоположних свобод, слідує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» Поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини. Згідно ч.3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч.2 статті 1167 ЦК України слідує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Тобто даний перелік не вичерпний З ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» слідує, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з ст.2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 686/4899/15-ц від 16.08.2017 року. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-501цс17 від 22 червня 2017 року. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року. При встановленні дійсного спричинення шкоди стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ). Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 520/4116/16-ц від 01 серпня 2018 року. Отже, відповідач Головне управління Національної поліції в Одеській області самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, оскільки є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, повинна відшкодовуватися з рахунків саме цього органу, тобто за рахунок бюджету, передбаченого для Головного управління Національної поліції в Одеській області. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлено, що під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Суд враховує враховуються стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування суд виходить із вимог розумності і справедливості. Із врахуванням вищенаведеного суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача у відшкодування завданої позивачу моральної шкоди - 125 000, 00 грн., задоволивши позов частково. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2 500, 00 грн., що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial