Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2012 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дочки у розмірі ј від всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму до досягнення дитиною відповідного віку. В провадженні Деснянського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві знаходиться виконавче провадження № 41047097. Але відповідач свої зобов'язання за сплатою аліментів не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 01.07.2018 року у розмірі 154 632,75 грн. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь пеню за несплату аліментів у розмірі 43 205,96 грн. Позивачка та її представник у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивачки просить розглядати справу в їх відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки та її представника. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2012 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO] в розмірі ј частини всіх його доходів щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з жовтня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач свої зобов'язання за сплатою аліментів у повному обсязі не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Згідно з розрахунком державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шпак Р.В. загальний розмір заборгованості по аліментам станом на 01.07.2018 року становить 154 632, 75грн. Відповідно до розрахунку, наданого позивачкою, розмір пені за період з 01.10.2013 року по 01.06.2018 року становить 43 205,96 грн. Але суд вважає, що даний розрахунок проведений невірно, оскільки була застосована при розрахунку інша формула, ніж передбачено діючим законодавством. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов"язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного Кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов"язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2696цс15. Разом з тим, у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі №6-81цс13 викладений правовий висновок, відповідно до якого при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Верховний Суд України вже вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених норм права у подібних правовідносинах та висловлював свою правову позицію. Зокрема, в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі №6-94цс15 та 16 грудня 2015 року у справі № 6-2696цс15 року міститься правова позиція, відповідно до якої згідно з частиною першою статті 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Оскільки у системному аналізі наведених вище правових норм, неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Так, відповідно до розрахунку, проведеного судом на підставі формули, зазначеної вище, розмір пені, що підлягає нарахуванню, становить 35 870,55 грн. за період з 01.10.2013 року по 01.06.2018 року включно. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, проведеного судом розрахунку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача повинна бути стягнута пеня у розмірі 35 870,55 грн. за період з 01.10.2013 року по 01.06.2018 року включно. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial