Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ВіЕйБі Банк» 06 серпня 2015 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своїй позовній заяві посилався на те, що 20 січня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 30000 грн. з терміном повернення 20.01.2014 зі сплатою відсотків в розмірі 20 % річних та комісії у розмірі 1,50 % від суми кредиту. Вказував, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, має заборгованість в розмірі 243048,09 грн, в тому числі: кредит - 21901,68 грн, відсотки - 15480,90 грн, комісія - 10800 грн, плата за пропуск платежів - 194865,51 грн. В своїй позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 243048,09 грн. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2015 року відкрито провадження в даній справі. 22 жовтня 2015 року в справі ухвалено заочне рішення, яке ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 червня 2019 року за заявою відповідача [PERSON] скасовано з призначенням справи до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце судового розгляду. Відповідачем [PERSON] 08 липня 2019 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідачем позовні вимоги заявлено з пропуском строків позовної давності. Позовні вимоги в частині стягнення плати за пропуск платежів не доведені належними доказами, а комісія договором не передбачена. Зазначив, що визнає позовні вимоги у розмірі 21901,68 грн. В судове засідання 10 липня 2019 року представник позивача не з`явився, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, в матеріалах справи наявна заява з проханням розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнавав частково та не заперечував щодо стягнення заборгованості з тіла кредиту в розмірі 21901,68 грн, щодо задоволення решти позовних вимог заперечував. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20 січня 2011 року між позивачем ПАТ «ВіЕйБі банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 30000 грн. з терміном повернення кредиту до 20 січня 2014 року та процентною ставкою 20 % річних. Відповідно до вимог частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов`язання виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти, що підтверджено даними меморіального ордеру від 20 січня 2011 року № 577720 та не оспорюється відповідачем. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] в порядку та на умовах, що визначені договором, кредитні кошти не повертав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Як встановлено судом заборгованість за тілом кредиту складає 21901,68 грн, яка не оспорюється відповідачем. Тому в цій частині позовні вимоги є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Окрім того, як встановлено судом, сторони під час укладення кредитного договору передбачили сплату процентів в розмірі 20 % річних (п.3. Спеціальної частини договору). Звертаючись до суду з позовом, позивач заборгованість по процентам за користування кредитом обраховує за період з січня 2012 року по липень 2015 року в розмірі 15480,90 грн. Разом з тим, як встановлено судом, терміном повернення кредиту є 20 січня 2014 року, про що домовилися сторони під час укладення кредитного договору. Тому з 20 січня 2014 року після спливу визначеного договором строку кредитування припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Тому суд приходить до висновку, що розмір заборгованості по відсотках складає 8377,21 грн, з розрахунку за час терміну дії договору. При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача суми комісії в розмірі 10800 грн. та плати за пропуск платежів в розмірі 194865,51 грн суд виходить з такого. Пунктом 4. Спеціальної частини договору № ВL_ЖГ00009102 від 20.01.2011 передбачено сплату комісії за управління кредитом за ставкою 1,50 % від суми кредиту. П. 4.2. кредитного договору № ВL_ЖГ00009102 від 20.01.2011 сторони передбачили, що у випадку невиконання позивальником обов`язку, передбаченого п. 3.3.3. Загальної частини договору, при тому, що прострочення боргових зобов`язань за договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати додатково сплатити штраф у розмірі, визначеному в п. 8 Спеціальної частини договору (25 %). Згідно з п. 4.3. кредитного договору № ВL_ЖГ00009102 від 20.01.2011 у випадку прострочення сплати позичальником або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком банк має право вимагати сплатити пеню. Ставка, яка застосовується для обчислення пні, зазначена в п. 9 Спеціальної частини договору (0,50 %). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. В постанові від 20 лютого 2019 року в справі № 666/4957/15 Верховний Суд зробив висновок, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону "Про захист прав споживачів", є нікчемною. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору № ВL_ЖГ00009102 щодо сплати комісії та плати за пропуск платежів є несправедливими, суперечать положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі банк» в частині вимог про стягнення комісії в розмірі 10800 грн. та плати за пропуск платежів в розмірі 194865,51 грн. Окрім того, при вирішенні справи судом приймається до уваги та обставина, що відповідачем [PERSON] в період січень 2011 року - січень 2012 було сплачено 5400 грн в рахунок щомісячної комісії за РО. Оскільки умови договору щодо сплати комісії є недійсними з моменту укладення кредитного договору, суд приходить до висновку про необхідність зарахування відповідної сплаченої відповідачем суми в розмірі 5400 грн в рахунок оплати за кредитним договором. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором банківського обслуговування № ВL_ЖГ00009102 від 20.01.2011 в загальній сумі 24878 грн 89 коп., з яких: 21901 грн 68 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 2977,21 грн (8377,21 грн - 5400 грн) - заборгованість за відсотками. Посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності не заслуговують на уваги виходячи з такого. Згідно ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до умов договору № ВL_ЖГ00009102 терміном повернення кредиту є 20 січня 2014 року. Позивач звернувся до суду 04 серпня 2015 року засобами поштового зв`язку, до суду кореспонденція надійшла 06 серпня 2015 року, тобто, в межах строків позовної давності. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial