Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилається на те, що з 23 квітня 1993 року він проживає в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] та являється основним її квартиронаймачем (користувачем). 27 травня 2005 року позивач уклав шлюб з [PERSON]. Після чого, позивач, як основний користувач квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], зареєстрував у ній свою дружину [PERSON] та її матір [PERSON]. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2015 року по цивільній справі №523/4170/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначив позивач, вже близько трьох років відповідачі мешкають в іншому місці, однак в якому саме йому не відомо, оскільки з відповідачами він припинив спілкування. Відповідачі не користуються та не проживають в квартирі близько трьох років. Не проживаючи на спірній жилій площі, не маючи ніякого відношення до неї, не несучи ніяких витрат на утримання жилої площі, відповідач втратив право користування нею. Наявність реєстрації відповідача в даній квартирі, змушує позивача сплачувати більшу плату за користування житловим приміщенням та комунальні послуги, що ставить його в складне матеріальне положення, що і стало причиною звернення до суду із вказаним позовом. Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивач просив його позов задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS], знявши їх з реєстраційного обліку. Позивач в судове засідання не зявився, надав на адресу суду клопотання в якому просив розглядати справу у його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання неодноразово не з'являлись, про розгляд справи в суді повідомлялись належним чином, причин неявки суду не сповістили та відгуків на позов не надали. Третя особа в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не сповістила. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів. З'ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що з 23 квітня 1993 року [PERSON] проживає в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] та являється основним її квартиронаймачем (користувачем). (а.с.7). 27 травня 2005 року позивач уклав шлюб з [PERSON]. (а.с. 8). Після чого, позивач, як основний користувач квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], зареєстрував у ній свою дружину [PERSON] та її матір [PERSON]. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2015 року по цивільній справі №523/4170/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 9,10,52,53). Після розірвання шлюбу відповідачі виїхали з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], та близько трьох років не проживають в ній. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий дім, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель та ін.) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" - громадянин України, а також іноземець чи особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язанні протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Що стосується зняття осіб з реєстраційного обліку, дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства. Разом з тим, на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. На підставі вищезазначеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнавши [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловою площею в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: partial