Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те,що вона з 25.09.2006 року працювала у відповідача на різних посадах. 10.12. 2014 року вона звільнена з роботи за відмову від роботи у звязку із змінами суттєвих умов праці на підставі п.6ст.36 КЗпП України. Трудова книжка про її звільнення була направлена їй поштовим листом з повідомленням лише 11.03.2015 року і отримана нею 19.03.2015 року,копія наказу їй не надавалася. Вона зазнала страждань у звязку із протиправною поведінкою відповідача тривалий час,незаконному звільненні,ненаданням трудової книжки,їй не виплачувалась заробітна плата та інші компенсації. Враховуючи положення п.3ч.1ст.268 ЦК України і термін що триває та продовжується спричиненням їй моральної шкоди вона не обмежена строками позовної давності.ЇЇ життя після звільнення зазнало суттєвих змін. Вона не мала достатніх коштів для утримання себе та членів своєї сімї,змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Вважала звільнення незаконним. Крім того,відповідно до вимог ст.182-1 КЗпП України їй повинна була надаватися додаткова оплачувана відпустка на 10 календарних днів як одинокій матері чи компенсація за невикористання цієї відпустки,однак ні відпустка ні компенсація їй не надавалися. Просила поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.12.2014 року по час поста- новлення рішення судом,недоплачений середній заробіток за період з з 1.07.2014 року по 10.12.2014 року4 в сумі 17029грн., компенсація за невикористання додаткової відпустка як одинокій матері за весь період роботи в сумі 15028,20 грн.,вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 4068,15 грн.,моральну шкоду в сумі 40000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн.. При розгляді справи по суті відповідачем було визнано позов частково і наказом від 16.06.2015 року було скасовано наказ про звільнення [PERSON] з роботи та поновлено її на попередньому місці роботи. 15 вересня 2015 року [PERSON] було уточнено позовні вимоги, і вона просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.12.2014 року по час постановлення рішення судом; недоплачений середній заробіток за період з з 1.07.2014 року по 10.12.2014 року в сумі 17029грн., компенсацію за невикористання додаткової відпустка як одинокій матері за весь період роботи в сумі 15028,20 грн.,вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 4068,15 грн.,моральну шкоду в сумі 40000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн.. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року позовні вимоги в частині поновлення на роботі залишені без розгляду. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Банку на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20992,50 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн.,та витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн..В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить змінити рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, так як вважає, що судом помилково середній заробіток розраховано із середньоденного в 167,94 грн. замість 58,97 грн. і не враховано отриманий [PERSON] в цей період дохід в сумі 1157,40 грн.. В частині моральної шкоди та витрат на правову допомогу скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Так як, стягуючи моральну шкоду, суд не навів розрахунку і не врахував, що витрати на правову допомогу не підлягають задоволенню, так як немає доказів, що участь в справі приймав адвокат чи фахівець в галузі права. В судове засідання,проведене в режимі відеоконференції, зявився представник Банку за дорученням-Малервейн М.С., [PERSON] в судове засідання не зявилася,про час та місце слухання справи повідомлена належним чином,про що свідчить телефонограма, отримана нею особисто та подана нею заява про слухання справи у її відсутність. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача і наказом від 10.12.2014 року була звільнена з роботи по п.6 ст.36 КЗпП України у звязку із відмовою від роботи із зміною суттєвих умов праці. Трудову книжку. з записом про звільнення [PERSON]В отримано цінним листом 19.03.2015 року, що підтверджується листом Державного підприємства поштового звязку «Укрпошта». Наказом від 16.06.2015 року було скасовано наказ про звільнення [PERSON] з роботи та поновлено її на попередньому місці роботи з виплатою заробітної плати за вимушений прогул не з вини працівника. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правильно визначив період вимушеного прогулу,за який слід стягнути середній заробіток і виходив із того, що за період звільнення з 10.12.2014 року по день поновлення на роботі 16.06.2015 року заробітна плата позивачці не виплачувалася. Відповідно до абзацу 3,4 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженої постановою Кабінету Міністрів від 8.02.1995 року №100 зі змінами у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно із зазначеним положенням,в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Наказом від 16.06.2015 року скасовано наказ від 10.12.2014 року про звільнення [PERSON] з роботи. За даними Банку [PERSON] протягом 4 місяців,що передували звільненню,тобто серпень-листопад 2014 року не працювала і не мала заробітної плати. Визначаючи розмір середнього заробітку,який підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу,суд першої інстанції виходив з середньоденної заробітної плати в розмірі 167,94 грн.,розрахованої із заробітної плати [PERSON] за червень-липень 2014 року. Разом з тим,такий розрахунок суперечить положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженої постановою Кабінету Міністрів від 8.02.1995 року №100,оскільки порядком не передбачено проведення розрахунку із заробітної плати незалежно від періоду. З довідки про заробітну плату [PERSON],наданої на запит суду першої інс- танції відповідачем, вбачається що оскільки протягом 4 місяців,що передували звільненню,тобто серпень-листопад 2014 року позивач не працювала,то розрахунок необхідно проводити із її посадового окладу,який з 17.02.2014 року складав 1238,40 грн.,виходячи з чого середньоденний заробіток склав 58,97 грн.(а.с.222). За вказаних обставин, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає за період з10.12.2014 року по 16.06.2015 року 7371,25 грн.,із розрахунку середньоденний заробіток -58,97 грн.,період вимушеного прогулу-125 робочих днів (125х58,97 грн.). Разом із тим у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. Відповідно довідки Красноармійського міського центру зайнятості [PERSON] зареєстрована як безробітна з 17 квітня 2015 року і їй нарахована допомога по безробіттю з 17 квітня по 3 червня 2015 року в сумі 961,06 грн.. При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції цю обставину не врахував. Таким чином, з врахуванням нарахованої [PERSON] допомоги по безробіттю з 17 квітня по 3 червеня 2015 року в сумі 961,06 грн.,розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу,який підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 6410,19 грн., виходячи із розрахунку 7371,25 грн.- 961,06 грн.. Тому рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні з 20992,50 грн. на 6410,19 грн.. Стягуючи відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про заподіяння позивачці неправомірними діями відповідача моральної шкоди,яка виразилася в незаконному звільненні,порушенні звичного укладу життя у звязку із неотриманням заробітної плати та погіршенням матеріального стану,що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір в 5000 грн.,суд першої інстанції не врахував, що відповідачем позивачку поновлено на роботі в добровільному порядку,чим усунуто порушення звичного укладу життя, і що є частковою сатисфакцією в відшкодуванні моральної шкоди. З урахуванням встановленого відшкодуванню в рахунок моральної шкоди підлягає 1000 грн..А тому рішення в цій частині також підлягає зміні в частині розміру. Посилання на те, що судом не встановлено підстав для висновку про спричинення моральної шкоди,не може бути прийнятим до уваги,оскільки спростовується обставинами справи. Вказівка як на підставу для скасування судового рішення на те,що не приведено в судовому рішенні розрахунку моральної шкоди,також не може бути прийнята до уваги,так як є необґрунтованою і не основаною на вимогах закону. Доводи про те, що [PERSON] брав участь у справі як представник позивача,а не надавав правову допомогу як фахівець в галузі права, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу,є необґрунтованими і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Згідно із ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Із матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2015 року між [PERSON] та юридичною фірмою «[PERSON] і право» в особі директора [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг (правової допомоги). В підтвердження повноважень [PERSON] надано копію диплома спеціаліста з правознавства з присвоєнням йому кваліфікації юриста та квитанцію, що підтверджує оплату цих послуг в розмірі 1500 грн.(а.с.20-21 т.1, 29 т.2).Стягнута судом сума витрат на правову допомогу не перевищує граничного розміру,визначеного відповідним законом. За встановлених обставин рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині розміру моральної шкоди підлягає зміні. В частині витрат на правову допомогу рішення суду відповідає вимогам закону. В іншій частині рішення не оскаржувалось.

Outcome: partial