Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивач звернулася в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Дане помешкання вона успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 25.03.2014 року. За життя [PERSON] прописала у вказаній квартирі відповідачів, зокрема: свою внучку [PERSON], її дітей- Жемелу [PERSON] та [PERSON] - [PERSON]. Остання в свою чергу прописала свою дитину [PERSON]. Відповідачі перешкоджають їй вселитися у квартиру та чинить перешкоди у користуванні нею, не дають ключів, не впускають у квартиру. Окрім цього, відповідачі систематично зловживають спиртними напоями, ведуть аморальний спосіб життя, влаштовують у квартирі гучні заходи, постійно руйнують приміщення і майно, влаштовують гучні скандали, висловлюються в її адресу нецензурною лайкою, ображають, принижують її, погрожують фізичною розправою. У звязку із цим вона змушена винаймати квартиру. З приводу таких неправомірних дій відповідачів вона неодноразово зверталася у правоохоронні органи. На думку позивача, такі дії свідчать про порушення її права власності, у зв'язку з чим просить зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою № 16 у будинку № 16 по вул.Театральна в м.Соснівка, Львівської області шляхом виселення їх із вказаної квартири; зобовязати [PERSON] - [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в реєстрації їх неповнолітнього сина [PERSON] за адресою: м.Львів, вул.Грінченка,10/62. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, в їх обґрунтування зіслалася на обставини викладені у позовній заяві. Просить такі задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] подали письмове заперечення проти позову від 06.05.2015 року (вх.№ 6605/15 від 06.05.2015 року), у якому позов заперечили, вказали що [PERSON] проживає у спірній квартирі з дня свого народження. У зазначеному житловому приміщенні народилися і її дочки близнята. В минулому їй належала 1/3 даної квартири, яку вона подарувала своїй покійній бабусі, оскільки бабуся пообіцяла, що складе на неї заповіт на квартиру в цілому. Однак після смерті останньої виявилося, що усе своє майно [PERSON] заповіла своїй дочці [PERSON] Оскільки у заповіті її бабусі відсутній підпис заповідачки, а тільки вказано прізвище імя та по-батькові, вважає, що такий не був складений за волевиявленням [PERSON] Після смерті баби вона із дітьми продовжує проживати у цій квартирі, яку вона та члени її сімї вважають своєю. Окрім цього, виселення неповнолітньої дитини суперечить законодавству України та ратифікованим Україною правовим актам. У судовому засіданні відповідачі таке заперечення підтримали, з підстав вказаних у ньому. Просили у задоволенні вимог відмовити. Позовні вимоги заперечив у судовому засіданні і представник відповідачів[PERSON] Третя особа [PERSON]В у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Через канцелярію суду надійшла заява представника третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради (вх.№8132/15 від 02.06.2015 року), у якій останній просить розглядати справу у його відсутності. При цьому зазначив, що п. 17 рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 28.05.2015 року № 93 про недоцільність виселення малолітнього [PERSON], [INFO], з квартири , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] підтримує. Заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши зібрані матеріали, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Встановлено, що 01 жовтня 2014 року державним нотаріусом Соснівської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS], що належала спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності (а.с5). Із копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.10.2014 року № 27534173 вбачається, що за позивачем зареєстровано право власності на зазначену квартиру. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 317 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), розкриває зміст власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Отже, позивачка є власницею квартири, однак не може проживати у належній їй на праві власності квартирі, оскільки там проживають відповідачі, у звязку з цим вона звернулась до суду з позовом про усунення їй перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів із належної їй на праві власності квартири. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як стверджує позивач у судовому засіданні відповідачі перешкоджають їй вселитися у квартиру та чинить перешкоди у користуванні нею, не дають ключів, не впускають у квартиру. Також відповідачі систематично зловживають спиртними напоями, ведуть аморальний спосіб життя, влаштовують у квартирі гучні заходи, постійно руйнують приміщення і майно, влаштовують гучні скандали, висловлюються в її адресу нецензурною лайкою, ображають, принижують її, погрожують фізичною розправою. У звязку із цим вона змушена винаймати квартиру. Стаття 9 Житлового кодексу УРСР (надалі ЖК УРСР) визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Разом із тим встановлено, що право відповідачів користування даною квартирою виникло за життя попереднього власника [PERSON], зі згоди якої вони були зареєстровані у вказаному житлі. Факт реєстрації підтверджується довідкою КП «Соснівкажитлокомунсервіс» № 500 від 16.03.2015 року. Також встановлено, що у даному житловому приміщенні [PERSON] зареєструвала свогомалолітнього сина [PERSON], [INFO], і проживає із ним у цьому помешканні. Однак попередній власник квартири № 16 по вул.Театральна у м.Соснівка померла. Відтак з моменту смерті останньої припинено право відповідачів на користування\~\~ спірною квартирою, оскільки між відповідачами та власником будинку спільного господарства не ведеться. Встановивши, що між сторонами фактично мають місце сімейні стосунки, відповідачі, як члени сім'ї колишнього власника квартири, втратили право на користування квартирою і проживання в ній, оскільки припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах: №6-10723св08, № 6-2778св08, №6-55662св10, згідно з якими право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Як пояснила у судовому засіданні свідок [PERSON] вона є сусідкою відповідачів. Фактично у квартирі по вул.Театральна, 16/16, в м.Соснівка проживають відповідачі. Із показів свідка [PERSON] у судовому засіданні встановлено, що він є сином позивача. Із матірю він приходив у квартиру [ADDRESS], проте, відповідачі їх туди не пускають. Факт створення перешкод в користуванні позивачем квартирою № 16 по вул.Театральна, 16, в м.Соснівка шляхом не допуску позивача у житлове приміщення відповідачами не оспорюється. Однак матеріали справи не містять жодного доказу, що відповідачі систематично зловживають спиртними напоями, ведуть аморальний спосіб життя, влаштовують у квартирі гучні заходи, постійно руйнують приміщення і майно, влаштовують гучні скандали, висловлюються в адресу позивача нецензурною лайкою, ображають, принижують, погрожують фізичною розправою. Звернення в правоохоронні органи із заявою (а.с.8) щодо неправомірних дій з боку відповідачів, не може свідчити про вищенаведені факти. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини, зокрема притягнення їх до адміністративної відповідальності, позивач не подала і в ході судового розгляду судом не здобуто. З врахуванням наведеного, суд вважає, що є доведеними факти того, що сторони по справі не ведуть\~\~спільного господарства, позивачка проживає у [INFO], яку винаймає (договір оренди від23.03.2015 року (а.с.9), а відповідачі перешкоджають користуватися належною їй на праві приватної власності\~\~квартирою шляхом недопуску у приміщення. Таким чином зібраними доказами\~\~доведений факт того, що вказаними незаконними діями відповідачі чинять перешкоди та позбавляють її права у користуванні належним їй на праві власності майном. За зазначених обставин, суд приходить до переконання, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід зобовязати усунути такі перешкоди. Порушені права позивача підлягають захисту шляхом примусового виселення [PERSON] та [PERSON] із спірної квартири. Що стосується вимоги виселення [PERSON] [PERSON] та її малолітного сина, то така задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Відповідно до ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. При вирішенні питання про виселення неповнолітньої дитини також слід враховувати вимоги Конвенції про права дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. У матеріалах справи наявне рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 28.05.2015 року № 93 згідно якого недоцільно виселяти малолітнього [PERSON], [INFO], з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] підтримує. Оскільки малолітня дитина не може проживати окремо від батьків, то відповідач [PERSON] не може бути виселена із зазначеної квартири. Твердження відповідачів про те, що заповіт, складений їхньою бабусею, прабабусею на імя позивача не відповідає волевиявленню останньої на увагу суду не заслуговують, оскільки зазначений заповіт та право власності на квартиру відповідачами не оспорюється. Що стосується вимоги позивача про зобовязання [PERSON] - [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в реєстрації їх неповнолітнього сина [PERSON] за адресою: м.Львів, вул.Грінченка,10/62, то суд вважає, що [PERSON] не є належним позивачем у заявленні даної вимоги.

Outcome: partial