Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача, мотивуючи вимоги тим, що згідно державного акту на змелю, вона є власницею земельної ділянки загальною площею 0,0681 га, для ведення садівництва, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] (далі - відповідач) є власником сусідньої земельної ділянки. Однак, відповідач самовільну зайняв частину земельної ділянки, що належить позивачу та саджає на ній рослини. Позивач зверталася до відповідача з проханням звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, що їй належить, однак останні залишені поза увагою. В зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав викладених в останньому. Відповідач позовні вимоги не визнав, проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість останнього. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 року, є власником земельної ділянки, площею 0,0681 га, що розташована по [ADDRESS], що підтверджується копіє державного акту на землю /а.с.5/. [PERSON] є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , що межує з ділянкою позивача /а.с. 6 звор./. Згідно схеми прив`язки межових знаків відповідач самовільно займає частину земельної ділянки між поворотними точками 2-5, що складає 0,0061 га /а.с. 6-8/. Згідно ч. 1 ст. 78 ЗУ України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно ч. 1 ст. 79 ЗК України, Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Згідно ч. 1 ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно ч. 1 ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Згідно ст. 125 ЗК України, Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 ЗК України, Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ч. 1 ст. 211 ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Згідно ч. 1 ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Оскільки відповідачем не надано правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на частину спірної земельної ділянки, якою останній користується в сільсько-господарських цілях, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд в цій частині приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «...під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб». Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки, позивачем та представником останньої не надано доказів на підтвердження тих обставин, що саме дії відповідача зумовили погіршення стану здоров`я позивача, що виразився у хронічному безсонні, викликаному нервовими стресами та погіршенню апетиту, суд вважає вимоги в цій частині необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial