Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем з 04 листопада 1994 року по 10 червня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі з відповідачем за сімейні кошті побудували житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,163 га для будівництва і обслуговування будинку, державний акт на право власності на вказану земельну ділянку було оформлено на ім'я відповідача. Позивачка вважає, що відповідно до чинного законодавства вказане майно є спільним майном подружжя, а тому позивач має право на 12 частину спільно придбаного майна. Згоди щодо добровільного поділу майна сторони не досягли. В ході судового розгляду позивачка уточнила свої позовні вимоги, в заяві від 15.11.2013 року позивач просить суд розділити спільне майно, визнати по 12 частині кожному житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] та по 12 частині кожному земельної ділянки , що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що він до шлюбу з позивачем за свої особисті кошти побудував житловий будинок [ADDRESS]. Однак після тривалого вирішення питання із вводом в експлуатацію даного будинку він тільки в 2003 році отримав технічний паспорт на даний будинок та 19.01.2004 року зареєстрував право власності на даний будинок на своє ім'я. Зазначає, що земельну ділянку площею 0,163 га він отримав на підставі рішення Новопетрівської сільської ради в порядку безкоштовної приватизації. За час спільного проживання в період шлюбу з [PERSON] було придбано автомобіль ВАЗ -11183 «Калина» , державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, яким користується [PERSON] Крім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що під час шлюбу з [PERSON] ним був оформлений кредитний договір № 3240-Ю від 02.11.2012 року в кредитній спілці «Профспілкова скарбниця» в сумі 12000 грн. Після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] він за рахунок своїх особистих коштів продовжував сплачувати заборгованість за кредитом та сплатив в сумі 4590 грн. На підставі наведеного, позивач [PERSON] просить визнати житловий будинок [ADDRESS] його особистою власністю, визнати автомобіль ВАЗ -11183 «Калина», 2007 року випуску, д.н.[NUMBER] об'єктом спільної сумісною власності подружжя, залишивши автомобіль відповідачу [PERSON] та стягнути з неї на його користь 12 частину вартості автомобіля, стягнути з відповідача кошти в сумі 2229,50 грн., як 12 частину суми коштів, сплачених в рахунок погашення кредиту. Позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, обставини справи підтвердили, проти зустрічного позову заперечували частково, посилаючись на те, що [PERSON] не має достатніх коштів аби сплатити відповідачу компенсацію за 12 частину вартості автомобіля та не погодилися, що сума сплачена відповідачем за погашення кредиту 1200 грн. 10 червня 2013 року сплачена після розірвання шлюбу , оскільки рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами не набрало законної сили на день сплати відповідачем вказаної суми. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги зустрічного позову підтримали, а позовні вимоги первісного позову не визнали, зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований ним за свої особисті кошти до реєстрації шлюбу та земельна ділянка йому надана в порядку безкоштовної приватизації, а тому вважає , що дане нерухоме майно не підлягає поділу. Вислухавши у судовому засіданні, пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до наступного. Як вбачається із справи, спірні відносини між сторонами є сімейними та пов'язані з поділом спільного сумісного майна. Судом встановлено, що з 04.11.1994 року по 10.06.2013 року позивач та відповідач по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] та копією рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10.06.2013 року (а.с.20,21). Відповідно до 16 Закону України «Про власність» та статей 22,28 КпШС, які діяли на час початку будівництва нерухомого майна та реєстрації шлюбу між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а їх частки є рівними. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, за умовами статті 24 КпШС України вважалось власністю кожного з них. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому земельній ділянці, виникало після прийняття його в експлуатацію з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради (пункт 9 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян та жилий будинок». Аналогічно регулює спірні правовідносини і нині діюче сімейне законодавство, яким також передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК), частки подружжя є рівними ( стаття 70 СК), а майно, набуте кожним до шлюбу, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка (стаття 56 СК). Отже, норми сімейного законодавства (як діючого раніше, так і на теперішній час) презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 05.05.1992 року №71 [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку Рішенням виконкому районної Ради народних депутатів від 29.12.1992 року №354 [PERSON] дозволено проводити будівництво будинку на виділеній земельній ділянці згідно проекту 6КІ ТП 144-000-847 жилою площею 96,8 кв.м. та загальною площею 134,3 кв.м. У 1993 році [PERSON] отримав будівельний паспорт на забудову. Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,163 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON] отримав 27.02.2003 року. 04 листопада 1994 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб Рішенням виконкому Новопетрівської сільської ради від 28 жовтня 2003 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. 04 грудня 2003 року складено первинну технічну документацію на житловий будинок з господарськими будівлями (а.с.4-8), а 19 січня 2004 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29 січня 2004 року (а.с.15-16). При цьому будь-яких відомостей про закінчення будівництва житлового будинку до листопада 1994 року, матеріали технічної документації не містять. Роком будівництва будинку літ.А зазначено 1997 рік (а.с.4-8). Не спростовують даних про закінчення будівництва до1994 року і показання свідків. Отже, виходячи з презумпції спільності майна, набутого у шлюбі, та правил статей 10 та 60 ЦПК щодо обов'язку кожної сторони довести свої вимоги, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не довів належними та достатніми доказами той факт, що спірний будинок побудований та набутий ним у власність до укладення шлюбу (листопад 1994 року), а тому є його особистою приватною власністю. Недоведеність набуття права особистою приватної власності на жилий будинок є підставою визнання його спільним майном подружжя. Відповідач [PERSON] під час проживання у шлюбі з [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0,163 га, яка розташована за адресою:[ADDRESS] , на підставі рішення Новопетрівської сільської ради народних депутатів 16 сесії 22 скликання від 15 жовтня 1997 року №24, підтвердженням чого є державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27.02.2003 року. Дана земельна ділянка передана [PERSON] безкоштовно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, та отримана відповідачем у власність шляхом приватизації, що в судовому засіданні сторонами не заперечувалося. Слід відмітити, що Законом України № 4766-VI від 17 травня 2012 року та який набрав чинності 13 червня 2012 року частину першу статті 57 СК України було доповнено пунктом 5 яким визначено, що земельна ділянка, набута особою за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на зазначене, суд враховує те, що земельна ділянка площею 0, 163 га , що розташована в [ADDRESS] набута відповідачем за час шлюбу внаслідок приватизації, суд вважає, що дана земельна ділянка належить відповідачу на праві особистої приватної власності та не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу. У судовому засіданні встановлено, що автомобіль ВАЗ -11183 «Калина», державний номер [NUMBER], 2007 року випуску було придбано сторонами в період шлюбу та ним користується позивач за первісним позовом, що в судовому засіданні сторонами не заперечувалося, сторони погодилися, що ринкова вартість автомобіля становить 41 564 грн. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Оскільки спільне користування даним автомобілем сторін неможливе, тому суд вважає можливим залишити даний автомобіль у власності позивача за первісним позовом, стягнувши з неї на користь відповідача половину ринкової вартості автомобіля. Встановлено, що в період шлюбу між [PERSON] та Кредитною спілкою «Профспілкова скарбниця» укладено кредитний договір №3240-Ю від 02.11.2012 року на суму 12000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] не заперечила, що після розірвання шлюбу відповідачем [PERSON] проводилася сплата заборгованості за кредитом. Згідно наданих відповідачем [PERSON] квитанції про погашення кредиту вбачається, що відповідачем [PERSON] сплачено суму на погашення кредиту 22.08.2013 року в сумі 1200 грн., 10.09.2013 року - 990 грн., 09.07.2013 року - 1200 грн., 10.06.2013 року - 1200 грн. Оскільки останній платіж 10.06.2013 року був здійснений відповідачем в день розірвання шлюбу, однак рішення суду про розірвання шлюбу не набрало законної сили, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] погашено кредит за свої особисті кошти після розірвання шлюбу в сумі 3390 грн., а тому з позивача [PERSON] необхідно стягнути компенсацію як різницю в 12 частці сплачених коштів за кредитним договором від 02.11.2012 року №3240-Ю в кредитній спілці «Профспілкова скарбниця» в сумі 1695 грн. На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та зустрічний позов [PERSON] також підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial