Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс» (далі ТОВ «Укрфінанс») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в загальному розмірі 49720 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 04.06.2014 року між ТОВ «Мігфінанс» та [PERSON] було укладено договір позики за №2014-01-00952 (далі Договір), згідно якого товариство надало відповідачу позику у сумі 1700 грн. з нарахуванням відсотків у розмірі 2% за кожен день користування грошовими коштами (732% річних). Позика взята строком на 10 днів з урахуванням дня отримання коштів. Позичальник зобовязався повернути суму позики та сплатити відсотки за користування позикою 13.06.2014 року в сумі 2040 грн. 01.08.2015 року ТОВ «Мігфінанс» було відступлено, а ТОВ «Укрфінанс» набуто право вимоги за вищевказаним Договором. У порушення умов Договору відповідач платежі належним чином не здійснював, у звязку з чим станом на момент звернення до суду заборгованість склала 49720 грн. Пізніше позивач заявою від 15.03.2016 року (а.с.48) вимоги позову збільшив та просив стягнути з відповідача суму основного боргу 1700 грн., 2% за користування грошовими коштами 22134 грн., штраф 250 грн., пеню 37944 грн., суму інфляції 6543,45 грн., а всього 68571,45 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, підтвердив той факт, що 04.06.2014 року отримав від ТОВ «Мігфінанс» суму позики в розмірі 1700 грн., проте пояснив, що протягом року виплатив за вказаним договором близько 15000 грн., квитанції про сплату не збереглися. Просив зменшити суму нарахованої пені у звязку з тяжким матеріальним становищем, оскільки він є пенсіонером, окрім пенсії інших доходів не має. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що 04.06.2014 року між ТОВ «Мігфінанс» та [PERSON] було укладено договір позики за №2014-01-00952 (далі Договір), згідно якого товариство надало відповідачу позику у сумі 1700 грн. з нарахуванням відсотків у розмірі 2% за кожен день користування грошовими коштами (732% річних) (а.с.9). Згідно видаткового касового ордеру від 04.06.2014 року [PERSON] отримав суму 1700 грн.(а.с.10). 01.08.2015 року між ТОВ «Мігфінанс» та ТОВ «Укрфінанс» укладено договір про відступлення права вимоги № 01/08/2015 (а.с.26). Відповідно до п.3.1 Договору позичальник зобовязався 13.06.2014 року повернути позикодавцю отриману позику та сплатити відсотки за користування позикою у сумі 2040 грн. Погашення позики та сплата відсотків проводиться разовим платежем. Згідно п.п.7.1, 7.2, 7.2.1 Договору при простроченні сплати відсотків більше ніж на три дні, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 250 грн., у разі невиконання позичальником зобовязань по погашенню позики у терміни, вказані в п. 3.1 договору позики, позичальник сплачує позикодавцю пеню з розрахунку 2% за кожен день від суми заборгованості, що накопичилася. Сума заборгованості, що утворилася, включає в себе основний борг, капіталізовані відсотки, штраф та раніше нараховану пеню. У порушення умов Договору відповідач платежі належним чином не здійснював. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1,2 ст.\~625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума боргу за Договором №2014-01-00952 від 04.06.2014 року складає у загальному розмірі 68571,45 грн. (а.с.52): - сума основного боргу 1700 грн.; - 2% за користування грошовими коштами 651 день 22134 грн.; - штраф за прострочення сплати відсотків 250 грн.; - пеня 37944 грн.; - сума інфляції за період з 14.06.2014 по15.03.2014 року 6543,45 грн. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік ( п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Виходячи зі змісту вищевказаної постанови, положення ч.3 ст.551 ЦК України підлягає застосуванню у разі, якщо розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання (разом із нарахованою індексацією та процентами). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи, що позов предявлено до суду 23.09.2015 року, суд вважає необґрунтованим стягнення з відповідача пені, нарахованої до 23.09.2014 року. Суд погоджується з розрахунком відсотків за договором позики в розмірі 22134 грн. Разом з цим, вважає, що сума інфляції за період з 14.06.2014 по 15.03.2014 року (а.с.65) становить 1624,57 грн., виходячи з такого розрахунку: Сума інфляції за основним боргом: 1700х1,1304х1,433х1,005-1700=1067,54 грн. Сума інфляції за процентами: червень 2014 р.-34грн.х16д.х1,01-544грн.=5,44 грн.; липень 2014р.-34грн.х31д.х1,004-1054грн.=4,22 грн.; серпень 2014р.-34грн.х31д.х1,008-1054грн.=8,43 грн.; вересень 2014р.-34грн.х30д.х1,029-1020грн.=29,58 грн.; жовтень 2014р.-34грн.31д.х1,024-1054грн.=25,29 грн.; листопад 2014р.-34грн.х30д.х1,019-1020грн.=19,38 грн.; грудень 2014р.-34грн.х31д.х1,03-1054грн.=31,62 грн.; січень 2015р.-34грн.х31д.х1,031-1054грн.=32,67грн.; лютий2015р.-34грн.х28д.х1,053грн.-1020грн.=50,45 грн.; березень 2015р.-34грн.х31д.х1,108-1054грн.=113,83 грн.; квітень2015р.-34грн.х30д.х1,14-1020грн.=142,80 грн.; травень 2015р.-34грн.х31д.х1,022-1054грн.=23,18 грн.; червень 2015р.-34грн.х30д.х1,004-1020грн.=4,08 грн.; липень 2015р.-0,99; серпень 2015р.-0,992; вересень 2015р.-34грн.х30д.х1,023-1020грн.=24,24 грн.; жовтень 2015р.-0,987; листопад 2015р.-34грн.х30д.х1,02-1020грн.=20,4 грн.; грудень 2015р.-34грн.х31д.х1,007-1054грн.=7,37 грн.; січень 2016р.-34грн.х31д.х1,009-1054грн.=9,48 грн.; лютий 2016р.-0,996; березень 2016р.-34грн.х15д.х1,01-510грн.=5,10 грн., а всього 557,03 грн. Загальна сума інфляції за основним боргом та процентами за період з 14.06.2014 по 15.03.2014 року становить 1624,57 (1067,54+557,03) грн. Виходячи з того, що сума пені значно перевищує загальний розмір боргового зобовязання разом з відсотками та інфляцією в сумі 25458,57 (1700+22134+1624,57) грн., суд вважає за можливе відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України зменшити її розмір до 8500 грн. Таким чином, заборгованість відповідача за договором позики від 04.06.2014 року становить 33958,57 грн., з яких: сума основного боргу 1700 грн., сума відсотків 22134 грн., інфляція 1624,57 грн., пеня 8500 грн. Що стосується вимог про стягнення штрафу за прострочення сплати відсотків в розмірі 250 грн., суд прийшов до такого висновку. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи, що відповідно до п.п.7.1, 7.2 Договору штраф та пеня сплачуються за порушення строків платежу за Договором, суд вважає за необхідне у задоволенні вимог про стягнення штрафу в розмірі 250 грн. відмовити, оскільки одночасне застосування обох видівцивільно-правової відповідальності суперечить ст.61 Конституції України. Згідно ч.ч.1,2,3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести\~ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). Відповідач факт отримання коштів за договором позики від 04.06.2014 року в розмірі 1700 грн. визнав, доказів здійснення платежів за вказаним договором суду не надав. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст.88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 602,91 (1218Х49,5/100) грн.

Outcome: partial