Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кедр» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням господарського суду Київської області від 02 липня 2015 року, змінене постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року, скасовано свідоцтво про право власності [PERSON] на нежитлове приміщення №135 (ганок лівого крила) в житловому будинку [ADDRESS] та відповідно скасовано державну реєстрацію вказаного права власності, визнано договір купівлі-продажу цього нежилого приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним і це приміщення повернуто із незаконного володіння [PERSON] та передано його законному власнику - TOB «Кедр», тобто позивачу. Враховуючи викладене та посилаючись на те, що [PERSON] 30 липня 2015 року, під час розгляду зазначеної вище справи, продала вказане приміщення відповідаці [PERSON], ТОВ «Кедр» на підставі положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, просить суд витребувати спірне нежитлове приміщення із незаконного володіння [PERSON] шляхом виселення із нього останньої та інших осіб. При попередньому розгляді даної справи іншим суддею, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року, у задоволенні позову ТОВ «Кедр» відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року вказані судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 25.07.2017 року дану справу розподілено на суддю Кошель Б.І. та ухвалою від 26.07.2017 року прийнято до провадження. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали і просили його задовольнити у повному обсязі, при цьому пояснивши, що постановами Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2012 року та Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2015 року встановлено належність на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Кедр» нежитлового приміщення №135 (ганок лівого крила) в житловому будинку [ADDRESS], а також факт незаконного вибуття цього ганку з володіння ТОВ «Кедр» та зобов'язано [PERSON] повернути вказаний ганок із незаконного володіння законному власнику - ТОВ «Кедр». Між останньою та відповідачем по даній справі було укладено договір-купівлі продажу вказаного нежитлового приміщення, однак [PERSON] не мала права укладати даний договір, оскільки не була власником майна, яке відчужувалось. А тому, посилаючись на ст.ст. 387, 388 ЦК України, позивач просить суд повернути із незаконного володіння [PERSON] ганок лівого крила, загальною площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення №135 та передати його Товариству з обмеженою відповідальністю «КЕДР», шляхом виселення [PERSON] та інших осіб, із ганку лівого крила, загальною площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення №135. Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що через оголошення в газеті їй стало відомо про продаж комерційного приміщення площею 26,6 кв.м. за адресою [ADDRESS], приміщення №135 та 30.07.2015 року вона уклала з власницею цього приміщення [PERSON] договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого вона за обговорену грошову суму придбала нежитлове приміщення під № 135 загальною площею 26,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Вимоги позовної заяви вважає безпідставними, оскільки вона не має у володінні вказаного у позові ганку та є власником саме нежитлового приміщення іншого розміру, судові рішення на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог її не стосуються, оскільки вони винесенні у справах, в розгляді яких вона участі не брала. Крім того, відповідачка зазначила, що заявлений по справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України віндикаційний позов пред'явлений до неналежного відповідача, оскільки вона не володіє ганком лівого крила, сам по собі ганок за вказаною адресою не існує, а тому, позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки повернення з незаконного володіння ганку шляхом виселення відповідача та інших осіб не передбачений нормами чинного законодавства. Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Соло» в судове засідання свого представника не направила, , в поданій до суду заяві просила проводити розгляд справи без їхньої участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та день слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачки, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Товариство з обмеженою відповідальністю «Кедр» є власником нежитлового приміщення (без підвалу) загальною внутрішньою площею 466,6 кв.м за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27.11.1996 року № 31, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області [PERSON] Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року адміністративний позов TOB «Кедр» до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] про скасування рішень задоволено частково, скасовано акт державної приймальної комісії від 05 лютого 2007 року про прийняття в експлуатацію пункту приймання СПД [PERSON] замовлень від населення з продажу металопластикових конструкцій за рахунок існуючого ґанку по [ADDRESS] Київської області, скасовано п. 1.5 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 13 лютого 2007 року № 38. Рішенням господарського суду Київської області від 02 липня 2015 року, змінене постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року, свідоцтво про право власності [PERSON] на нежитлове приміщення під № 135 за адресою: [ADDRESS] та державну реєстрацію вказаного права власності скасовано, визнано договір купівлі-продажу цього нежилого приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, приміщення повернуто із незаконного володіння [PERSON] та передано його законному власнику - TOB «Кедр». Судом не приймаються до уваги заперечення відповідачки щодо відсутності необхідності доказування обставин встановлених вказаними вище в судовими рішеннями, оскільки вони винесенні у справах, в розгляді яких вона участі не брала. Так, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А тому, на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи обставини встановлені вказаними вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року, рішенням господарського суду Київської області від 02 липня 2015 року, що було змінене постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року. Пред'являючи позов, ТОВ «Кедр» посилалось на те, що 30 липня 2015 року, під час розгляду вказаної вище справи в господарському суді, [PERSON] без достатніх правових підстав продала спірне нежитлове приміщення [PERSON], що відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України є підставою для витребування майна із чужого незаконного володіння та виселення останньої із цього нежитлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, рішенням Господарського суду Київської області від 02 липня 2015 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння ТОВ «Кедр» не з його волі і у зв'язку з цим було присуджено повернути це приміщення із незаконного володіння [PERSON] законному власнику - ТОВ «Кедр». Так, вказаними рішеннями Господарського суду Київської області та Київського апеляційного господарського суду встановлено, а також підтверджується поясненнями сторін та вбачається з матеріалів справи, що 08.06.1994 між Фондом комунального майна Білоцерківської міської ради народних депутатів (в тексті договору - продавець) та організацією орендарів торгово-роздрібного підприємства №75 «Кедр» (в тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу №45 (надалі - договір 1), за умовами якого продавець продав, а покупець купив торгово-роздрібне підприємство №75 «Кедр», яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] і, відповідно до договору оренди №5 від 23 травня 1994 року, укладеного з Фондом комунального майна міста, було передано організації орендарів працівників цього підприємства в тимчасове користування з правом викупу (пункт 1.1. договору). Як зазначено в пункті 1.4. цього договору, покупець цілісного майнового комплексу стає правонаступником його майнових прав і зобов'язань після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та повного розрахунку за об'єкт приватизації, зазначений у пункті 1.1. Даний договір був засвідчений державним нотаріусом Білоцерківської нотаріальної контори [PERSON] 08.06.1994 та зареєстрований у реєстрі за номером 1-1868. 27.11.1996 між Фондом комунального майна Білоцерківської міської ради народних депутатів (в тексті договору - продавець) та Колективним підприємством «Кедр» (в тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу №31 (надалі -договір 2), який того ж дня був засвідчений приватним нотаріусом Білоцерківської нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за номером 7737. З пункту 1.1. договору 2 вбачається, що продавець зобов'язується передати у власність покупця нежитлове приміщення (без підвалу) загальною внутрішньою площею 466,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - майно), а покупець - прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Передача об'єкта приватизації продавцем і прийняття об'єкта приватизації покупцем засвідчуються актом прийому-передачі, який підписується сторонами (пункт 3.1. договору 2). На виконання договору 2 Фондом комунального майна Білоцерківської міської ради народних депутатів було передано, а ТОВ «Кедр» прийнято продане способом викупу нежитлове приміщення (без підвалу) загальною внутрішньою площею 466,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом прийому-передачі, підписаним та скріпленим відбитками печаток обох сторін. Матеріали справи свідчать, що під час здійснення господарської діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Кедр» (в тексті договору - орендодавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] (в тексті договору - орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна № 8 від 19.04.2006 (надалі - договір оренди), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування торгову площу розміром 15 кв.м., а саме, частину ганку лівого крила приміщення (надалі - майно), яке розміщене за адресою: м. Біла церква , [ADDRESS], згідно плану (додаток). Сторони договору оренди в пункті 2.2. передбачили, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом строку оренди. При цьому, орендар має право з дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, переобладнання що зумовлює підвищення його вартості (пункт 5. Договору оренди). Цей договір укладено строком на 5 років і діє з 19 квітня 2006 року до 19 квітня 2011 року включно (пункт 9.1. Договору оренди). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 26.05.2006 р. №223 Суб'єкту підприємницької діяльності [PERSON] був наданий дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації, а рішенням від 25.07.2006 р. №338 - дозвіл на влаштування пункту прийому замовлень від населення з продажу металопластикових конструкцій за рахунок існуючого ганку по м. Біла церква , [ADDRESS], на підставі якого Інспекція державного архітектурного контролю видала дозвіл від 07.12.2006 р. №96/06 на виконання будівельних робіт на об'єкті. Акт державної приймальної комісії про введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта - пункту прийому замовлень від населення був складений 05.02.2007 р. та затверджений рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 13.02.2007 р. №38. На підставі вказаного вище рішення виконавчого комітету [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.03.2007 року, в якому вказано: тип об'єкта - нежиле приміщення в житловому будинку; адреса об'єкта - м. Біла церква , [ADDRESS], приміщення №135; власник - [PERSON]; форма власності - приватна; опис об'єкта - загальна площа 28,3 кв.м. В подальшому, 11.04.2012 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу вказаного нежилого приміщення за умовами якого, продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього обговорену грошову суму. Нежиле приміщення, під номером №135 загальною площею 26,6 кв.м. (загальна площа змінилась з 28,3 кв.м. на 26,6 кв.м. за рахунок встановлення перегородок), що відчужується за даним договором, знаходиться за адресою: [ADDRESS] (пункт 1 договору купівлі-продажу). При цьому, у наведеному пункті договору купівлі-продажу вказано, що нежиле приміщення належить продавцеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.03.2007 року Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 13.02.2007 р. №38. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 393 цього ж Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Разом з тим, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Як вказано вище, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2012 р. у справі №2а-7658/10/1070, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.08.2014 р., скасовано акт державної приймальної комісії від 05.02.2007 р. про прийняття в експлуатацію пункту приймання замовлень від населення з продажу металопластикових конструкцій за рахунок існуючого ганку за адресою: [ADDRESS] СПД [PERSON] та скасовано п. 1.5 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 13.02.2007 р. №38. Наведене спростовує заперечення відповідачки, в яких вона стверджує, що не має у володінні вказаного у позові ганку лівого крила, оскільки він не існує за вказаною адресою, вона є власником саме нежитлового приміщення іншого розміру, а судові рішення на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, її не стосуються. Щодо тверджень відповідачки стосовно невірно обраного позивачем способу захисту, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас, відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо). Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього. З правової позиції, яка викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.11.2012 року по справі за № 6-107цс12 вбачається, що Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зважаючи на те, що позивач є власником спірного майна, що підтверджується наявними у справі доказами, при цьому спірне майно вибуло з володіння останнього поза його волею, то за вищенаведеними приписами закону воно може бути витребуване на користь власника від неправомірного володільця. Відповідно до частин 1, 3 статті 397 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно статті 398 Цивільного кодексу України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачка є фактичним, проте незаконним володільцем спірного майна, а тому позовна вимога про витребування у відповідачки та передачу майна з чужого незаконного володіння його законному власнику - ТОВ «Кедр» є обгрунтованою та доведеною належними та допустимими доказами. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, а також ухвалу ВССУ від 07.06.2017 року винесену по даній справі, суд враховує обов'язкову правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 21 грудня 2016 року № 6-2233цс16 та від 24 червня 2015 року № 6-251цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язкова для всіх судів України. Згідно цієї позиції вибуття майна вважається таким, що вибуло поза волею, якщо воно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке у подальшому скасовано. Крім того, як вбачається з відповіді Головного управління МНС в Київській області евакуаційний вихід з торгового залу ТОВ «КЕДР», через збудований тамбур ФОП [PERSON] не відповідає вимогам нормативно-правових актів з пожежної безпеки. Останній вручено припис на усунення виявлених порушень, та попереджено про надання можливості ТОВ «КЕДР» вільно користуватись евакуаційним виходом з торгового залу через тамбур. /т.1 а.с. 165/ Також, постановою відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міськради №А-2405/1 від 24.05.2017 року відповідачку [PERSON] притягнуто до встановленої відповідальності згідно з чинним законодавством за порушення вимог ст.ст. 29, 31, 34, 36, ч.8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та накладено штраф в розмірі 8500 грн., який відповідачка добровільно сплатила, та надано припис про усунення виявленого порушення. Дані обставини відповідачка ствердила в судовому засіданні, а також вони підтверджуються копією листа Державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міськради від 20.09.2017 року №20097-01. / т.2 а.с. 107/ Отже, перебування у володінні відповідачки вказаного спірного приміщення не тільки порушує права позивача, а й діями відповідачки створюється загроза життю та здоров'ю працівників, орендарів та покупців магазину ТОВ «Кедр» у разі виникнення у ньому пожежі. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені по справі позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а обраний позивачем спосіб захисту ґрунтується на встановлених в судовому засіданні фактичних обставинах справи. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки на користь позивача і судові витрати по справі, а саме: судовий збір в сумі 4211,4 грн.

Outcome: approved