Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

сторони в шлюбі з 19.08.2003р., мають двоє дітей: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] [PERSON] 26.09.2016р. звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, він зловживав алкогольними напоями, бив її, матеріально не забезпечував сім'ю, через що виникали сварки, тому з квітня 2016р. не підтримують подружніх стосунків, просила розірвати шлюб. В суді позивачка позов підтримала, також пояснила, що відповідач бив її, не рахувався з нею, не поважав як дружину, зловживав алкогольними напоями, через що часто сварились і конфліктували, що з квітня 2016р. не підтримують подружніх стосунків із відповідачем, вона втратила до нього добрі почуття, примирення між ними неможливе, настоює на розірванні шлюбу. Від стягнення судових витрат з відповідача відмовилась. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляд справи, з огляду на положення ст. 74 ЦПК України, повідомлявся належно (а.с. 13, 20, 24-25). Заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. Як убачається із долучених до справи свідоцтва про шлюб і копій свідоцтва про народження (а.с. 4-6), сторони в шлюбі з 19.08.2003р., мають двоє дітей: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] Із пояснень позивачки в суді, а не вірити таким суд не має підстав, убачається, що розлад в сім'ї стався з вини відповідача, який зловживав алкогольними напоями, бив її, провокував з нею сварки, що в квітні 2016р. сторони припинили подружні стосунки, позивачка настоює на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Позивачка настоює на розірванні шлюбу, мотивуючи небажанням поновлювати шлюбні стосунки з відповідачем та проживати однією сім'єю. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд задоволює позов. Наявність в сторін дітей, суд оцінює, як обставину, що заслуговує уваги, але враховуючи вищенаведені обставини, не перешкоджає прийняттю рішення про розірвання шлюбу.

Outcome: approved