Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

ТзОВ «Укрінтехбуд» в особі арбітражного керуючого [PERSON] звернувся в квітні 2017р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання дійсним укладений між ТзОВ «Укрінтехбуд» та [PERSON] договір купівлі-продажу майна з аукціону від 05.04.2016р. В позовній заяві зазначено, що постановою господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2013р. було визнано ТзОВ «Укрінтехбуд» банкрутом. 31.03.2016р. було проведено аукціон з продажу нерухомого майна боржника- нежитлові приміщення (офіс) на 1-му поверсі пл..83.2 м.кв. будинку 31 по вул.Дудаєва в м.івано-Франківську. Переможцем аукціону визнаний відповідач, з яким 05.04.2016р. укладено договір купівлі-продажу майна однак у простій формі без нотаріального засвідчення. В подальшому після приймання-передачі даного майна, нотаріусом видане Свідоцтво про придбання майна на аукціоні, що є підтвердженням права власності відповідача за ст.27, 75 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Тому на пропозицію позивача укласти даний договір в нотаріальному порядку, відповідач відмовився, оскільки йому уже було видано свідоцтво про придбання майна на аукціоні, та зареєстроване право власності. Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач клопотав завершити справу за його відсутності, позов визнав письмовою заявою. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що постановою господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2013р. було визнано ТзОВ «Укрінтехбуд» банкрутом, а ухвалою від 22.10.2014р. призначено арбітражного керуючого [PERSON] (а.с.10-14). 31.03.2016р. було проведено аукціон з продажу нерухомого майна боржника - нежитлові приміщення (офіс) на 1-му поверсі пл..83.2 м.кв. будинку №1 по вул.Дудаєва в м.Івано-Франківську (лот №1). Переможцем аукціону визнаний відповідач, з яким 05.04.2016р. було укладено договір купівлі-продажу майна, однак у простій формі без нотаріального засвідчення (а.с.16-27). Повний розрахунок за придбане на аукціоні майно проведено покупцем на рахунок Товарної біржі - 11.04.2016р. В подальшому було складено Акт про передачу прав власності на нерухоме майно від 26.05.2016р. (а.с.28). Цього ж дня була подана вимога позивача до відповідача про укладення договору, який підлягає нотаріальному посвідченню (а.с.29). У відповіді від 14.06.2016р. [PERSON] вважав за недоцільне укладати даний правочин у нотаріальному порядку, оскільки йому уже належить право власності на придбаний обєкт, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.06.2016р. Так, 13.06.2016р. приватним нотаріусом у відповідності до ст.75 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на підставі Акту від 26.05.2016р. і Протоколу аукціону, складеного 01.04.2016р., було видане Свідоцтво про належність відповідачу майна придбаного на аукціоні [PERSON], яке підлягало державній реєстрації (а.с.31). Приватним нотаріусом, як державним реєстратором, було проведено відповідну державну реєстрацію та прийнято рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно за відповідачем з внесенням таких відомостей в державний реєстр речових прав на нерухоме майно (а.с.33). Так, за ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку. Як слідує з вимог ст.. 655-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст. 640 цього ж кодексу договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Обєктами права власності є будь-які речі (майно). Згідно із ст. 190 ЦК майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю. Слід враховувати, що до майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном, право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно. До обєктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (статті 331, 376). Відповідно до Закону України від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5). Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого обєкта нерухомості - є державна реєстрація прав на нього. Законом № 1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. До похідних способів набуття прав належить набуття цього права на підставі правочинів (ст. 334 ЦК). Похідними способами набуття права власності є договори купівлі-продажу майна, в т.ч. майнових прав на річ в майбутньому. Таким чином, підставою похідного способу набуття права власності є правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів, в даному спорі на підставі договору. Отже, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти. Розглядаючи вимогу про визнання договору дійсним, слід в сукупності досліджувати правомірність набуття права власності, а тому суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до статтей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав ст. 6 Закону № 1952-ІV). Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюється такий порядок реєстрації прав. Так, рішення щодо державної реєстрації прав, приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно. Рішення державного реєстратора оформляється за допомогою Державного реєстру прав. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на обєкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. У разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого обєкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, що є похідними від права власності, проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно відповідно до вимог цього Порядку, крім випадків, коли державна реєстрація речового права, що є похідним від права власності, проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності, а також коли державна реєстрація права власності проведена до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення (п.4). Під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав (згідно п.15 даного Порядку). В даній цивільній справі, хоча правочин між сторонами і не був посвідчений в нотаріальному порядку, однак його наслідком стала проведена державна реєстрація права власності на це майно за набувачем, яке не оспорюється і не визнана така державна реєстрація в судовому порядку недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позивач, права якого на час розгляду даної цивільної справи не є порушеними, підставою задоволення позовних вимог щодо визнання договору дійсним покликався на ч.2 ст.200 ЦК України. Так, за вимогами даної статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Правила цієї статті щодо визнання договору дійсним, не поширюються на договори купівлі-продажу предметом яких є нерухоме майно, оскільки такий правочин пов'язаний з нотаріальним посвідченням та подальшою державною реєстрацією прав на нього. А тому на підставі ст.220 ЦК підстав для задоволення позову немає, з врахуванням також і того, що державна реєстрація на придбане майно за відповідачем уже проведена, та не скасована у судовому порядку. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За ч.4 ст.179 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд незважаючи на визнання позову відповідачем, відмовляє у прийнятті даного визнання позову, з врахуванням норм ст.220 ЦК України. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги які в т.ч. не порушують прав позивача, оскільки таке не доведено під час розгляду даної справи, до задоволення не підлягають. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 220 ЦК України, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»,

Outcome: dismissed