Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробниче підприємство «Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової суми. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір №11080436000 про надання споживчого кредиту у виді поновлюваної кредитної лінії в сумі 600000 тисяч гривень. Для забезпечення вказаного зобов'язання позичальника по кредитному договору 21 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробниче підприємство «Україна» було укладено договір іпотеки №5622. Внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов'язань по кредитному договору позивач як майновий поручитель здійснив погашення по кредитному договору у розмірі 305677 гривень 14 копійок та судових витрат у розмірі 3447 гривень 37 копійок, а тому, враховуючи, що відповідач в добровільному порядку відшкодувати сплачені позивачем кошти відмовляється звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробниче підприємство «Україна» грошову суму в розмірі 309124 гривні 51 копійку та понесені судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у такому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, позивачем не наведено жодного доказу про невиконання відповідачем зобов'язань по кредитному договору, крім того, зазначив, що позивачем не надано доказів наявного у відповідача боргу саме в сумі 305677 гривень 14 копійок, будь-які розрахунки стосовно саме такої суми боргу відсутні, а тому просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту №11080436000 від 21 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту у формі поновлюваної кредитної лінії в національній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 600000 тисяч гривень зі сплатою процентів та комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Відповідно до п.1.3.1 договору за користування кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 17,5% річних. Згідно п. 1.3.5 договору позичальник сплачує банку комісію за надання кредитної лінії у розмірі 2 відсотків за кожний виданий транш. Відповідно до п. 1.2.1 договору кредиту позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 20 листопада 2017 року. Згідно з п. 2.1 вказаного договору у забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту банк приймає нежитлове вбудоване приміщення закладу громадського харчування кафе «Піцерія» з магазином. Відповідно до п. 5.5 договору у разі порушення термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більш ніж на один місяць банк має право вимагати дострокового погашення кредиту та нарахованих процентів , комісій у порядку встановленому п. 11 цього договору, а відповідно до п. 5.7 договору у разі невиконання зобов'язань по кредиту банк має право стягнути з позичальника суму боргу в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення. З договору іпотеки №5622 від 21 листопада 2006 року укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробниче підприємство «Україна» вбачається, що іпотекою за договором забезпечуються вимоги Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», які виникають з кредитного договору № 110804360001 від 21 листопада 2006 року. У випадку невиконання позичальником умов кредитного договору іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у порядку, встановленому в розділі 5 договору іпотеки, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, відсотки за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання або прострочення виконання, неустойку, необхідні витрати на отримання предмету іпотеки та його реалізацію. Відповідно до п. 5.3.1 договору іпотеки сторони погодили, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором або договором іпотеки предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Як вбачається з платіжного доручення №1565 від 31 жовтня 2017 року ТВП ТОВ «Україна» перераховано в АТ «УкрСиббанк» 305677 гривень 14 копійок на погашення кредиту по кредитному договору №11080436000 від 21 листопада 2006 року (а.с. 20). Відповідно до платіжного доручення №1566 від 31 жовтня 2017 року ТОВ ТВП «Україна» перерахована АТ «УкрСиббанк» 3447 гривень 37 копійок на погашення судових витрат за кредитним договором № 11080436000 від 21 листопада 2006 року (а.с. 21). Як вбачається з довідки №84-8-31/236 від 1 листопада 2017 року АТ «УкрСиббанк» повідомляє про виконання кредитних зобов'язань станом на 1 листопада 2017 року в сумі 600000 гривень (а.с. 22). Листом\~ Торгівельно-виробниче підприємство «Україна» №148 від 15 грудня 2017 року вимагає від [PERSON] сплати на його рахунок грошової суми у розмірі 309124 гривні 51 копійка у зв'язку з погашенням останнім грошового зобов'язання [PERSON] перед ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 23-24). Вищевказаний лист отриманий [PERSON] 19 грудня 2017 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 25). Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 6-1103цс16 08 червня 2016 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 536 ЦК України передбачено сплату процентів за користування чужими грошовими коштами. Розмір процентів встановлюється договором, а статтею 549 ЦК України передбачено сплату неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язань, забезпечених порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно з ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ЗУ «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 1 вищевказаного закону визначено майнового поручителя, як особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Згідно з ст. 11 ЗУ «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до ст. 42 ЗУ «Про іпотеку» майновий поручитель чи наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов'язання за боржника з наслідками, аналогічними вищенаведеним, і попередній іпотекодержатель зобов'язаний прийняти таке виконання. Майновий поручитель, який виконав основне зобов'язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми. Із роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси ( ст. 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В судовому засіданні представником відповідача не надано доказів та не спростовано факт отримання відповідачем кредитних коштів по договору від 21 листопада 2006 року , недійсності договору іпотеки від 21 листопада 2006 року, відтак суд приходить до висновку про правомірність дій позивача щодо виконання зобов'язань перед банком за боржника [PERSON] по сплаті боргу в сумі 309124 гривні 51 копійку. За таких обставин позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними та підтвердженими належними доказами, що є підставою для їх задоволення. Оскільки позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 4636 гривень 87 копійок, відтак суд вважає за необхідне стягнути такий з відповідача по справі, що відповідає п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved