Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося в Ленінський районний суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначивши, що 04.03.2008 року ВАТ «Сведбанк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 0308/0308/71-047 , згідно з яким банком було видано [PERSON] кредит у сумі 36 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], 04.03.2008 року було укладено Іпотечний договір № 0308/0308/71-047-Z-1, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАСС-Комерцбанк» та ТОВ Факторингова компанія «Вектор плюс» уклали Договір факторингу, згідно з яким Банк відступив Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі Документації. В цей же день, а саме 28.11.2012 року між ТОВ ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу, відповідно до якого ТОВ ФК «Вектор плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками. Таким чином, всі гарантії надані боржниками щодо заборгованостей стали дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. 03 березня 2014 року позивачем за первісним позовом подано до суду заяву, відповідно до якої позивач просив позовну заяву до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без розгляду. Ухвалою суду від 03 березня 2014 року позовну заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду. Згідно з зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія «Вектор плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про захист прав споживача, стягнення моральної шкоди, 04.03.2008 року ВАТ «Сведбанк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 0308/0308/71-047 , згідно з яким Банком було видано [PERSON] кредит у сумі 36 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], 04.03.2008 року було укладено Іпотечний договір № 0308/0308/71-047-Z-1, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказується, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не є належним кредитором та не має право на отримання від нього коштів за кредитним договором, в тому числі відсотки за користування кредитом, пені та неустойки. Позивач не погоджується з передачею відповідачам прав вимоги за кредитним договором та пояснює, що він не отримував повідомлення про передачу права вимоги. Також позивач вважає, що оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» є небанківською фінансовою установою, то право прийняття позики (кредиту) на баланс установи, право вимоги від боржників внесення в касу щомісячних кредитних платежів в іноземній валюті повинно ґрунтуватися на отриманій ліцензії відповідачем в НБУ на законних підставах генеральної валютної ліцензії згідно зі ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того, позивачем вказано, що з метою виконання договірних умов з його боку вживалися відповідні заходи по здійсненню платежів регулярно в місці і в спосіб, встановлені кредитним договором, а тому вважає, що заборгованість у нього як у споживача фінансової послуги перед банком відсутня. Після отримання від директора Криворізького відділення № 1 ПАТ «Сведбанк» листа - попередження від 14.01.2010 року про закриття зазначеного відділення, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна, буд. 27, позивач дізнався про неможливість здійснення переказів за кредитним договором, з причин незалежних від позивача сплата кредитних коштів була припинена. Відомостей щодо зміни місця або способу внесення платежів відповідач (кредитор) позивачеві не надав. Заяв, пропозицій, відомостей стосовно зміни умов кредитного договору позивачеві від відповідача не надходило. З урахуванням вищевикладених обстави, вважаючи порушеними свої права та інтереси позивач за зустрічним позовом звернувся з даним позовом до суду. Позивач за зустрічним позовом у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав та посилаючись на викладені в позові обставини просив позов задовольнити. Представники відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» у судове засідання з`явилися, позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення проти позову, просили відмовити в задоволенні зустрічного позову посилаючись на його необгрунтованність. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти. 04.03.2008 року між ВАТ «Сведбанк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0308/0308/71-047 , згідно з яким банком видано [PERSON] кредит у сумі 36 000,00 доларів США з метою купівлі квартири. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], 04.03.2008 року було укладено Іпотечний договір № 0308/0308/71-047-Z-1, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАСС-Комерцбанк» та ТОВ Факторингова компанія «Вектор плюс» уклали Договір факторингу, згідно з яким Банк відступив Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі Документації. В цей же день, а саме 28.11.2012 року між ТОВ ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу, відповідно до якого ТОВ ФК «Вектор плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками. Відповідно до п. 2.3 договору Факторингу від 28.11.2012 року (а.с.10) перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованостей до боржників відбувається в дату відступлення, якою є дата укладення цього договору, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Сторони в день укладення цього Договору складають та скріплюють своїми печатками Акт прийому - передачі Реєстру заборгованості, за формою, встановленою в додатку №2 до цього Договору. Перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги за Договорами Забезпечення відбувається у момент укладення договору(ів) щодо передачі Права Вимоги за договорами забезпечення у дату Відступлення (п 2.4 Договору). Згідно з п. 3.3 Договору Факторингу, Фактор оплачує Клієнту ціну продажу передбачену п.3.2 цього Договору не пізніше одного робочого дня з дати укладення цього Договору на рахунок Клієнта п/рах. 26503101535601 в АТ «Сведбанк» (публічне) в м. Києві, МФО 300164. У відповідності до п.4.1 договору Факторингу сторони погодилися, що Документація визначена в п. 1.1 цього Договору, підлягає передачі від Клієнта до Фактора виключно після сплати Фактором Клієнту Ціни Продажу заборгованості, визначеної в п.3.2 цього договору, в порядку, передбаченому в п. 4.2 та 4.3 цього договору. У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою стороною внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.5 ст.5 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України та цього Закону. У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю ( ст. 515 ЦК України). Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 516 ЦК України). Частиною ч. 2 ст. 207 ЦКУ встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до умов Кредитного договору № 0308/0308/71-047-Z-1 від 04.03.2008 року, Позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок [NUMBER] щомісяця через касу Банку згідно Додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором (п.3.1. договору). Відповідно до зазначених в кредитному договорі № 0308/0308/71-047-Z-1 від 04.03.2008 року реквізитів Банку, позивачем вживалися заходи по здійсненню платежів регулярно в місці і в спосіб, встановлені кредитним договором, проте з причини відсутності Банку за зазначеною в кредитному договорі адресою позивач був позбавлений можливості щодо своєчасного і повного виконання договірних умов. З показань свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що з урахуванням наявності коштів, позивач мав можливість сплатити на користь банку кошти за кредитним Договором, проте з причини закриття відділення Банку у м. Кривий Ріг, позивач був позбавлений можливості проводити платежі. Відповідно до умов Кредитного договору № 0308/0308/71-047-Z-1 від 04.03.2008 року, Позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок [NUMBER] щомісяця через касу Банку згідно Додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором (п.3.1. договору). Тобто позивач мав здійснювати сплату кредитних коштів на визначений в Договору рахунок або через касу будь-якого відділення банку на території України, як передбачено умовами Договору, враховуючи Постанову НБУ № 337 від 14.08.2003 року, відповідно до якої будь-яка банківська чи фінансова установа України може здійснити приймання через касу банку готівку національної та іноземної валюти від громадян та юридичних осіб для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку, а тому дане посилання позивача суд не вважає підставою для задоволення позовних вимог позивача. З урахуванням позовних вимог та пояснень сторін, суд вважає, що у судовому засіданні позивачем не доведено недійсності договорів факторингу з підстав, на які посилався позивач, як на підтвердження своїх вимог, а саме про поставлення відповідачами його у становище, за яких він був позбавлений можливості сплачувати кредитні кошти. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, позивачем на уточнено з кого саме позивач просить стягнути моральну шкоду та в яких долях. Згідно зі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає позовні вимоги не обгрунтованими.

Outcome: dismissed