Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не з'явилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що від сумісного життя [PERSON] та [PERSON] Савельєвна мали двох дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] і посвідка про її народження збереглася ([NUMBER]), про що в книзі записів актів громадянського стану зроблений відповідний запис 28 січня 1917 року. також, [PERSON] була в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (актовий запис №120 від 07.12.1938 року). Від даного шлюбу у них народилися двоє синів, а саме: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [INFO] помер рідний дядько сторін [PERSON] (Свідоцтво про смерть [NUMBER], актовий запис №26 видане Підгородненською міськрадою Дніпропетровського району Дніпропетровської області). Після чого, [INFO] померла [PERSON] (Свідоцтво про смерть, [NUMBER], актовий запис №309, видане повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 12.11.2014року). Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] мав доньку [PERSON], [INFO] (Посвідка про народження [NUMBER]), яка [INFO], у віці 77 років, померла (Свідоцтво про смерть [NUMBER], актовий запис №146, видане виконавчим комітетом Підгородненської міської ради від 12 червня 2013року). Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,1000 га (для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами), які розташовані по [ADDRESS]. Оскільки спадкодавиця за життя заповіт не складала, то спадкоємцями п'ятої черги являються [PERSON] та [PERSON], як двоюрідні брати померлої. Відповідно до ч.4 ст.1266 Цивільного Кодексу України, двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно до ч.5 ст.1266 Цивільного Кодексу України, якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. Таким чином, [PERSON] та [PERSON], як двоюрідні брати померлої [PERSON], мають право на спадщину по праву представлення, так як цю частину успадкувала б їх мати, [PERSON], якби вона була жива на час відкриття спадщини, оскільки вона являлася рідною тіткою спадкодавиці [PERSON]. На підставі чого, сторони звернулися у визначений законом шестимісячний строк до приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. із заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті двоюрідної сестри, оскільки заявниками не були надані документи, що підтверджують родинні відносини із спадкодавцем [PERSON], а саме: не підтверджується факт, що [PERSON] (батько спадкодавиці) є рідним братом [PERSON] (мати спадкоємців), а на запит нотаріуса до відділу Державного архіву Дніпропетровської області була надана відповідь про відсутність в архіві метричних книг с. Підгородне, з яких був потрібен запис про народження (інформація про батьків) [PERSON] у 1905 році с. Підгородне, Новомосковського повіту, Катеринославської губернії. У зв'язку з чим, сторони звернулися до суду з даними позовними заявами, яких ставлять питання про встановлення факту родинних відносин, а саме того факту, що [PERSON] та [PERSON] являються рідними братом. Так, у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15) «про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються з наступним вирішенням спору про право. За таких обставин, суд приходить до висновку про актуальність одночасного вирішення питання щодо визнання за сторонами права власності за кожним на ? частину домоволодіння та ? частину земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом (за правом представлення), з метою реєстрації власниками своїх речових прав на майно в органах Реєстраційної служби. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Відповідно до ст. ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно . затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлювальні документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 2 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав сторін на вищезазначене спадкове майно, а їх позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення у повному обсязі як первісної позовної заяви так і вимоги за зустрічним позовом. Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню сума судового збору у розмірі 1601,66 грн., сплачені ним при подачі первісного позову. У свою чергу, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягнення сума судового збору у розмірі 1480,00 грн., сплачені ним при подачі зустрічної позовної заяви.

Outcome: approved