Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пролісок» звернулося до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.12.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (ангару), розміщеної по [ADDRESS] . Посвідчити нотаріально даний договір сторони домовилися у строк до 31.12.2013 року. В той же час відповідач від виконання свого обов`язку щодо оформлення в нотаріальній формі договору купівлі-продажу майна всіляко ухиляється і до цього часу такий договір не укладено. Тому позивач просив визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. В наданих заявах просили справу розглянути без їх участі. При цьому представник позивача вказав, що свої вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач та представник третьої особи проти задоволення позову не заперечують. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З договору купівлі-продажу (а.с. 9), вбачається що [PERSON] продав ТОВ «Пролісок» за 50 000 грн. нежитлову будівлю (ангар) під літ. «А» площею 2741,3 м2, розміщену за адресою: [ADDRESS] Лебединський [ADDRESS] / [ADDRESS] . При укладенні договору купівлі-продажу відповідач зобов`язувалася посвідчити його нотаріально у строк до 31.12.2013 року Однак, право власності ТОВ «Пролісок» на придбане майно до цього часу належним чином не оформлене, оскільки відповідач всіляко ухиляються від виконання взятих на себе зобов`язань щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. У відповідності зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки сторони договору купівлі-продажу домовилися щодо його усіх істотних умов, позивач зі свого боку виконав взяті на себе зобов`язання, сплативши вартість придбаного майна та прийняв його у своє володіння і обидві сторони вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, що підтверджується зібраними доказами, суд приходить до висновку, що наявні всі підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Outcome: approved