Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

ТзОВ «Привокзальний ринок» звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Львівська міська рада, в якому просила суд: зобовязати [PERSON] усунути та не чинити перешкоди ТзОВ «Привокзальний ринок» у користуванні спорудами та будівлями ринку «Привокзальний»(згідно Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року)та здійсненні підприємницької діяльності на ринку шляхом припинення провадження торгівельної діяльності [PERSON] на ринку «Привокзальний» у приміщенні першого поверху адміністративної будівлі (літ. «А-2»), розташованої за адресою: м.Львів,вул. А.Горської,2 та виселити(зобовязати звільнити нежитлове приміщення) [PERSON], для усунення перешкод ТзОВ «Привокзальний ринок» у користуванні спорудами та будівлями цілісного майнового комплексу ринку «Привокзальний»(згідно Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року) та здійсненні підприємницької діяльності, з самовільно зайнятого торгівельного місця у приміщенні першого поверху (інв. №23) адміністративної будівлі (літ. «А-2»), розташованої за адресою: м.Львів, вул. А.Горської,2(переданої в користування згідно Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 березня 2001 року між позивачем та Управлінням ресурсів Львівської міської ради був укладений Договір оренди цілісного майнового комплексу №06 та згідно якого позивач прийняв у строкове платне користування цілісний майновім комплекс ринок «Привокзальний», розташований за адресою: м. Львів вул. Горської, 2. Згідно акту прийому-передачі об'єкта оренди від 30 березня 2001 року, позивачу було передано в оренду будівлі та основні засоби, в тому числі й адміністративну будівлю (літ. «А-2»), розташовану за адресою: м.Львів, вул. А.Горської, 2, яка входить до складу цілісного майнового комплексу. 14 вересня 2001 року позивачем отримано від Відділу торгівлі та побуту департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі №3689, а саме на розміщення продовольчого ринку за адресою: м. Львів, вул. А.Горської, 2. Однак на торговому місці у приміщенні першого поверху адміністративної будівлі (літ. «А-2»), розташованої за адресою: м.Львів, вул. А.Горської 2 (інвентарний номер приміщення №23 згідно технічного паспорту на приміщення критого ринку літ «А-«2», складеного ОКП ЛОР БТІ та ЕО 15.06.2009 року), яке входить до цілісного майнового комплексу і передане в користування позивачу на підставі Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року, відповідач встановив своє торгівельне обладнання та здійснює торгівельну діяльність, а саме продаж свіжого м'яса. На звернення позивача щодо звільнення самовільно зайнятого торгівельного місця на першому поверсі адміністративної будівлі (літ. «А-2») та припинення торгівельної діяльності відповідач не реагує та жодних дій, спрямованих на добровільне звільнення нежитлового приміщення та припинення торгівельної діяльності не вчиняє, чим здійснює перешкоди в користуванні позивачу переданим в оренду майном та своїми діями також створює перешкоди у здійсненні господарської діяльності позивача, так як самовільно зайняте відповідачем торгівельне місце не може бути передане в користування іншим особам. Тому для захисту свого права та інтересу змушений позивач звернутись до суду. Просить позов задоволити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи, а саме не було надано доказів, що позивач як субєкт господарювання правомірно здійснює своє функціонування як ринок, такий ринок є комунальним, а відповідач правомірно займає торгове місце, та не чинить будь-яких перешкод позивачу. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином було повідомлено про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що ТзОВ «Привокзальний» ринок, на підставі Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року, укладеного між ТзОВ «Привокзальний» ринок та Управлінням ресурсів ЛМР є орендарем цілісного майнового комплексу Привокзального ринку, що розташований у м. Львові по вул. А. Горської, 2. Згідно акту прийому-передачі об'єкта оренди від 30 березня 2001 року, позивачу було передано в оренду будівлі та основні засоби, в тому числі й адміністративну будівлю (літ. «А-2»), розташовану за адресою: м.Львів, вул. А.Горської, 2, яка входить до складу цілісного майнового комплексу. 14 вересня 2001 року позивачем отримано від Відділу торгівлі та побуту департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі №3689, а саме на розміщення продовольчого ринку за адресою: м. Львів, вул. А.Горської, 2. Однак, відповідач самовільно без будь-яких угод та погодження з ТзОВ «Привокзальний» ринок самовільно у торговому місці у приміщенні першого поверху адміністративної будівлі (літ. «А-2»), розташованої за адресою: м.Львів, вул. А.Горської 2 (інвентарний номер приміщення №23 згідно технічного паспорту на приміщення критого ринку літ «А-«2», складеного ОКП ЛОР БТІ та ЕО 15.06.2009 року), яке входить до цілісного майнового комплексу і передане в користування позивачу на підставі Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року встановив своє торгівельне обладнання, здійснює торгівельну діяльність, а саме продаж свіжого м'яса. Про використання самовільно зайнятого місця відповідачем свідчать акт від 16 травня 2016 року, складений заступником директора ринку «Привокзальний», членами комісії - завідувачем господарством, старшим адміністратором ринку, старшим зміни охорони, адміністратором мясного корпусу, працівником охороно фірми «Сом» та громадянами. Таким чином судом, достовірно встановлено в судовому засіданні, на момент розгляду справи в суді, що відповідачсамовільно без будь-яких угод та погодження з ТзОВ «Привокзальний» ринок займає приміщення першого поверху (інв. №23) адміністративної будівлі (літ. «А-2», розташованої за адресою: м.Львів,вул. А.Горської,2, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні, що свідчить про порушення позивача права на вільне користування належним майном та про вчинення йому перешкод у користуванні таким майном. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч.1 ст.395 ЦК України одним із речових прав на чуже майно є право володіння. Так, стаття 396 ЦК України вказує, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Отже згідно\~ст. 396 ЦК України\~особа, яка має речове право на чуже майно, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним цього права. Згідно вимог ч.3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно зі ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ТзОВ «Привокзальний ринок» про зобовязання [PERSON] не чинити ТзОВ «Привокзальний ринок» перешкоди в користуванні приміщення першого поверху (інв. №23) адміністративної будівлі (літ. «А-2», розташованої за адресою: м.Львів,вул. А.Горської,2(переданої в користуванні згідно Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року) є підставними та підлягають задоволенню. За змістом ст. 14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї за законом чи договором. Позовна вимога позивача в частині про зобовязання [PERSON] усунути та не чинити перешкоди ТзОВ «Привокзальний ринок» у здійсненні підприємницької діяльності на ринку шляхом припинення провадження торгівельної діяльності [PERSON] на ринку «Привокзальний» у приміщенні першого поверху адміністративної будівлі (літ. «А-2»), розташованої за адресою: м.Львів,вул. А.Горської,2 на думку суду є необґрунтованою, так як з матеріалів справи вбачається, що такий призведе до порушення прав [PERSON] щодо зайнятою нею відповідною видом діяльність, в тому числі і у разі укладення угоди та погодження з ТзОВ «Привокзальний» ринок на продаж своєї продукції на вказаному ринку. Окрім цього, представник позивача всупереч положенням ст.ст.10,11,60 ЦПК України не було доведено обставини, на які він посилаються як на підставу своїх вимог в частині позовної вимоги ТзОВ «Привокзальний ринок» про зобовязання [PERSON] не чинити ТзОВ «Привокзальний ринок» усунути та не чинити перешкоди ТзОВ «Привокзальний ринок» у здійсненні підприємницької діяльності на ринку шляхом припинення провадження торгівельної діяльності [PERSON] на ринку «Привокзальний» у приміщенні першого поверху адміністративної будівлі (літ. «А-2»), розташованої за адресою: м.Львів,вул. А.Горської,2, а саме не надано до суду належних та допустимих доказів, на підтвердження даної вимоги. У частині позовний вимог про виселення(зобовязати звільнити нежитлове приміщення) [PERSON], для усунення перешкод ТзОВ «Привокзальний ринок» у користуванні спорудами та будівлями цілісного майнового комплексу ринку «Привокзальний»(згідно Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року) та здійсненні підприємницької діяльності, з самовільно зайнятого торгівельного місця у приміщенні першого поверху (інв. №23) адміністративної будівлі (літ. «А-2»), розташованої за адресою: м.Львів, вул. А.Горської,2(переданої в користування згідно Договору оренди цілісного майнового комплексу №06 від 30.03.2001 року)слід відмовити, оскільки юридичний термін виселення застосовується до житлових правовідносин, стосується житлових приміщень, заселених громадянами. Оскільки встановлено, що предметом спору є користування не житлом для проживання, а торгівельним місцем для здійснення підприємницької діяльності, вимога про виселення не ґрунтується на законі, заявлена помилково. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволення позову частково. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в розмірі 1378 гривень судового збору.

Outcome: partial