Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору № VIUWGA0000002121 від 27 серпня 2008 року. Відповідно до умов договору позивач зобовязався надати відповідачеві кредит у розмірі 31653 долари 29 центів США, з них 27\~тисяч доларів США - на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу. Відповідач [PERSON] зобовязався повернути кредит, сплачувати відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту та за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Кінцевий термін повернення кредиту 27 серпня 2018 року. Відповідач своє зобов'язання по щомісячному платежу для погашення заборгованості по кредиту, процентів та інших витрат належним чином не виконував. В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] 27 серпня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобовязувалась відповідати перед кредитором за виконання зобовязань за договором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Користуючись своїм правом достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, 26 січня 2016 року Банк звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитом станом на 09 грудня 2015 року на загальну суму 20\~474 долари 99 центів США, в тому числі: 16196,38 доларів США заборгованість за кредитом, 2431,06 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 251,25 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 610, 91 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 10,91 долар США штраф (фіксована частина), 974, 48 доларів США штраф (процентна складова). Відповідачі добровільно відмовляються погасити борг перед позивачем, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» просить винести рішення про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості в сумі 20\~474 долари 99 центів США, що становить 469082 гривні 07 копійок та судових витрат по справі. Представник позивача у судове засідання не зявився. У п. 3 позовних вимог (а.с. 3), у заяві від 09 березня 2016 року (а.с. 47) представники відповідача просили провести розгляд справи за їх відсутності, зазначили про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час і місце судового розгляду (а.с. 53, 54). 25 березня 2015 року в канцелярії суду зареєстровано заяви відповідачів про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 56, 61). Судом, з врахуванням права, передбаченого ст. 27 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України, а також враховуючи положення ЦПК про строки розгляду справи, ухвалено розгляд справи провести за відсутності сторін на підставі доказів, що подані позивачем разом з позовною заявою. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 КК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право кожної особи у порядку встановленому цивільно-процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено що 28 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № VIUWGA0000002121, відповідно до якого Банк зобовязувався на дати позичальникові кредитні кошті у розмірі 31653 долари 29 центів США, з них на споживчі цілі 28159,39 доларів США, на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу 27000 доларів США, а також 810 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 141,60 долар США - для сплати за договором особистого страхування у перший рік дії кредиту, у розмірі 3493,90 доларів США - на сплату страхових платежів. Відсотки за користування кредитом Договором встановлені у розмірі 1, 25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту сторонами погоджено по 27 серпня 2018 року включно. Щомісяця у період сплати [PERSON] повинен був надавати банку кошти у сумі 532,02 долара США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди комісії (п. 1.1. Договору абзац 3). Для виконання даного договору Банк відкрив позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороді та іншим платежам. На ствердження виконання свого зобовязання по наданню валютного кредиту позивачем подано ордер розпорядження № VIUWGA0000002121 про надання [PERSON] кредиту у сумі 27\~тисяч доларів США (а.с. 20). Позичальник зобовязувався погашати заборгованість за кредитним лімітом, сплачувати нараховані за період користування кредитом відсотки, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інші витрати на умовах, передбачених Договором. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Одним із видів порушення зобов'язання є неналежне виконання, зокрема порушення умов, визначених змістом зобов'язання. В разі невідповідності виконання зобов'язання критеріям належності, можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов'язання. Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання. При непогашенні кредиту в строки, встановлені Договором, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою (п. 3.7. Договору). Відповідно до абзацу другого п. 1.1 Договору погашення заборгованості повинно було здійснюватись із 20 по 25 число кожного місяця. Із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 4-7) доведено, що відповідач, своєчасно не надавав Банку грошові кошти для погашення заборгованості у розмірі передбаченому договором. Починаючи з вересня 2014 року, вносив обовязковий щомісячний платіж у меншому розмірі, ніж передбачено договором, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 625 та ч. 2 ст. 1050, ст. 1052 ЦК України, Банк - позивач у справі має право \~в разі порушення позичальником умов Кредитного договору, зокрема, створенні простроченої заборгованості, чи створенні реальної загрози невиконання позичальником своїх зобов`язань за Договором, \~вимагати дострокового виконання боргових зобовязань у цілому або у визначеній банком частині. Таке право Банку передбачено і в п. 2.3.7. Договору. Отже, у разі \~невиконання, або неналежного виконання зобовязань за договором, на вимогу Банку позичальник зобовязаний виконати зобовязання з повернення кредиту, оплатити винагороди банку, комісію та пеню, а тому грошова вимога позивача до [PERSON] є обґрунтованою та такою що відповідає вимогам закону. Такі умови договору відповідач і позивач визначили добровільно, про що свідчить підписання сторонами кредитного Договору (а.с. 14-17) (ст. 627 ЦК України). Отже, вимога позивача про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 16\~196, 38 доларів США підлягає до повного задоволення. Статтею 536 та частиною 1 статті 1054, статтею 1056-1 ЦК України, а також умовами Договору передбачено, що за користування чужими грошовими коштами позичальник має сплачувати відсотки. За користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за Кредитом за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом. Відсотки розраховуються щомісяця за період з першої дати поточного періоду сплати включно. При цьому дата погашення кредиту в розрахунок не включається, а повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня погашення кредиту в повному обсязі (п. 3.3 Договору). Таким чином, розрахунком заборгованості (а.с. 4-7) доведено, що [PERSON] до моменту звернення Банку в суд із цим позовом допустив заборгованість по процентах за користування кредитом станом на 09 грудня 2015 року в сумі 2431,06 доларів США. У абзаці третьому п. 1.1 кредитного договору передбачено зобовязання Позичальника щомісяця надавати Банку кошти в сумі 532,02 Долари США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди, комісії. Станом на 09 грудня 2015 року у [PERSON] утворилася \~заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 251,25 долара США (а.с. 4-7). Умовами договору передбачено, що при непогашенні кредиту у строки, зазначені п.п. 2.3.3, 1.1, 1.1.1., 1.1.2 Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі Кредиту нараховується пеня відповідно до п. 5.1 з дати виникнення простроченої заборгованості. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Штраф та пеня є самостійними різновидами неустойки і їх стягнення, передбачено договором при різних обставинах порушення зобовязання, відповідач підписав такі умови договору, що відповідає вимогам ст. 627 ЦК України. Пунктом 1.4 кредитного Договору визначено, що у разі порушення позичальником зобовязання з погашення кредиту він сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (а.с.14). У результаті неналежного виконання [PERSON] забовязання у нього утворилась заборгованість по пені станом на 09 грудня 2015 року в розмірі 610,91 долара США. Пунктом 5.3 кредитного Договору, передбачено, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених договором більше, ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 гривень + 5 % від суми позову. Суд вважає, що така умова Договору не суперечить принципу притягнення до одного виду покарання (стягнення) лише один раз. Зокрема, Договором визначено як санкцію за невиконання чи неналежне виконання зобовязання лише один штраф, розмір якого визначається шляхом суми фіксованої частини (250 гривень) та процентної (5%) в залежності від суми заборгованості. Сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюються тривалістю у 5 років (п. 5.6 Договору). Із розрахунку заборгованості за кредитним договором слідує, що [PERSON] неналежно виконує свої зобовязання за кредитним договором з 02 вересня 2014 року, не ліквідовує заборгованість, яка виникла, чим порушує зазначені више норми законодавства та умови кредитного договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дійсно, станом на 09 грудня 2015 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № VIUWGA0000002121 від 27 серпня 2008 року на загальну суму 20\~474 долари 99 центів США, в тому числі: 16196,38 доларів США заборгованість за кредитом, 2431,06 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 251,25 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 610, 91 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 10,91 долар США штраф (фіксована частина), 974, 48 доларів США штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях, а якщо грошовий еквівалент визначено в іноземній валюті, то сплаті підлягає сума, визначена за офіційним курсом. Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року N 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, [PERSON] прийняв на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мав будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Щодо визначення валюти стягнення, суд виходить із положень ч. 1 ст. 1054, 192, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а також із висновків Верховного Суду України, викладених у судових рішеннях, зокрема, в постанові від 24 вересня 2014 року, на основі яких стягненню з [PERSON] підлягає грошова сума в іноземній валюті (доларах США), а сплаті підлягає її еквівалент в гривні, що визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а в даному випадку: на день винесення судового рішення. Відповідно до інформації Національного Банку України, розміщеної на його офіційному сайті, на 25 березня 2016 року встановлено офіційний курс гривні до долара США як 2625,2159:100 (а.с. 57-58). Таким чином, станом на день винесення цього судового рішення [PERSON] має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 20\~474 долари 99 центів США, що за офіційним курсом валюти складає 537512 гривень 69 копійок. Отже, позовна вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] є повністю обґрунтованою, доведеною, а тому підлягає до повного задоволення. Однак, суд вважає безпідставною вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], виходить з наступного: З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], 27 серпня 2008 року було укладено договір поруки ПАТ КБ «ПриватБанк» з [PERSON] (а.с. 21). Поручитель зобовязалася перед ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідати за виконання зобовязань за кредитним договором у тому ж обсязі, що і боржник [PERSON], включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Такі умови Договору поруки відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема, ст. 553 ЦК України. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, при чому, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до п. 5 Договору поруки, у випадку невиконання боржником будь-якого зобовязання, передбаченого п. 1.1 Договору, Банк повідомляє про це поручителя шляхом направлення письмової вимоги із зазначенням невиконаного зобовязання. Матеріалами справи, зокрема повідомленням заступника керівника напрямку по стандартизованій претензійно-позовній роботі, позичальнику та поручителю 15 квітня 2015 року було направлено повідомлення про погашення простроченої заборгованості за кредитом не пізніше 5 календарних днів з дати одержання повідомлення (а.с. 9, 10). У цьому ж листі Банк повідомив позичальника та поручителя, що у разі несплати простроченої заборгованості, буде змінено умови кредитного договору, а саме буде предявлена вимога про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів та штрафних санкцій. Із реєстру № 3406 рекомендованих поштових відправлень (а.с. 11-13) слідує, що 30 квітня 2015 року повідомлення було відправлено відповідачам, а із витягів відстеження поштових відправлень (а.с. 59, 60) слідує, що вони були доставлені відповідачам службою курєрської доставки. Частиною 4 статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З Договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова, викладена у п. 11 про його дію до повного виконання зобовязань за Кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України. Тому в цьому разі слід застосувати норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців). У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши\~\~30 квітня 2015 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів (а.с. 9, 10, 11-13), змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання. В разі, якщо кредитор змінює на підставі частини другої\~статті 1050 ЦК України\~строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою\~статті 559 цього Кодексу шестимісячний\~строк обчислюється від цієї дати. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 та № 6-2056цс15 від 11 листопада 2015 року, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Строк виконання поручителем умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів та виконання інших зобов'язань боржника настав 05 травня 2015 року. Перебіг шестимісячного строку для пред'явлення Банком вимог до поручителя розпочався 06 травня 2015 року та закінчився 06 листопада 2015 року. У вказаний проміжок часу Банк у будь-якій формі вимог до поручителя не пред'явив. Натомість встановлено, що до суду з вимогою про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором Банк звернувся 26 січня 2016 року. Отже, судом встановлено, що позов до поручителя [PERSON] подано з пропуском встановленого шестимісячного строку. Враховуючи положення ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, заяву відповідача-поручителя [PERSON] (а.с. 61), відсутність клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску позовної давності, суд прийшов до висновку про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч. 1 ст. 88 ЦПК України).Статтею 79 (ч. 1) ЦПК України судовий збір віднесено до судових витрат. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 7036 гривень 23 копійки судового збору (а.с. 1), тому такий розмір судових витрат підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial