Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 26 квітня 1996 року помер мати позивачки [PERSON], якій на праві особистої власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 1991 року (згідно довідки, виданої Горьківською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області за №954 від 04 вересня 2014 року вбачається, що вулиця Ак.Павлова, буд. №4 м. Дніпропетровська (с. Таромське), перенесено з території с.Таромське на територію с. Горького, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, у звязку зі зміною меж м. Дніпропетровська). За свого життя, [PERSON] склала заповіт на імя своїх дітей, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які після смерті матері спадщину прийняли про що їм 01 лютого 1997 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим номером 3-347). Таким чином, кожному із спадкоємців перейшло у спадок по 1/3 частині вищевказаної квартири, що підтверджується Реєстраційним посвідченням, виданим Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації на імя позивачки за реєстровим номером 39 від 18 лютого 1997 року. Так, 04 лютого 2014 року [PERSON] помер (Свідоцтво про смерть серія 1-КИ № 561050, видане відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом №968). Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] за життя заповіт не складав і власної родини не мав, тому згідно ст. 1262 ЦК України фактичними спадкоємцями другої черги на спадкове майно за законом є його сестри [PERSON] (яка спадщину прийняла, подавши у відповідності до ст. 1268 ЦК України заяву про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний термін до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори) та [PERSON] (яка на спадкову частку майна після смерті брата не претендує і з жодними заявами у визначений законом термін до нотаріуса не зверталася). Незважаючи на те, що право [PERSON] на спадкове майно ніхто не оспорює, їй 11 грудня 2014 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата [PERSON], померлого 04 лютого 2014 року, оскільки у спадкоємця не підтверджуються родинні стосунки зі спадкодавцем. Крім того, на за запит нотаріальної контори до органу реєстрації актів цивільного стану отримано відповідь про те, що відсутній актовий запис про народження [PERSON]. Так, у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15) «про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються з наступним вирішенням спору про право. За таких обставин, суд приходить до висновку про актуальність одночасного вирішення питання щодо визнання за позивачкою права власності на частику належного їй майна, в порядку спадкування за законом, з метою реєстрації власником своїх речових прав на майно в органах Реєстраційної служби. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Відповідно до ст.ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно . затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлювальні документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 2 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача на вищезазначене спадкове майно, а її позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved