Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.11.1986 року, неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. [PERSON] 05.01.2018 року звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося через різні погляди на шлюб і сімю та відсутність взаєморозуміння. Зазначив, що їхня сімя остаточно розпалася, пять років не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Переконаний, що шлюб носить формальний характер, а подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача, який подав клопотання (а.с. 5) про розгляд справи за його відсутності, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач проти розлучення не заперечила, при цьому з мотивами позову погоджується частково, зазначила, що зрада з боку позивача є основною причиною розірвання шлюбу. Крім того, підтвердила, що пять років проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Просить позов задовольнити. За таких обставин, оскільки відповідач визнала позов, відповідно до положень ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони зареєстрували шлюб 15 листопада 1986 року у Ласковецькій сільській Раді народних депутатів, актовий запис № 17 (а.с.4), неповнолітніх дітей не мають. Також встановлено, що сторони п'ять років проживають окремо, спільного господарства не ведуть, припинили сімейні стосунки. Позивач примирення вважає неможливим та наполягає на розірванні шлюбу. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, категоричної позиції позивача щодо розірвання шлюбу, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуттів та перспектив налагодження стосунків немає. Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання позову і її бажання розірвати шлюб. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати.

Outcome: approved