Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неї - її доньки та стягувати із [PERSON] аліменти на її користь у розмірі ј частини усіх видів її заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що вона [PERSON] являється однією дитиною [PERSON] . Її мати протягом усього її життя не створювала належних умов проживання, не піклувалася про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечувала необхідного харчування, внаслідок чого їх сімя завжди перебувала у складних життєвих обставинах. Коли вона народилася її мати залишила у пологовому відділенні Новобузької ЦРЛ, оскільки у неї вдома не було належних умов для новонародженої дитини. А тому її направили до Миколаївського будинку дитини, звідки її мати згодом забрали, створивши мінімальні умови для проживання дитини. У будинку із ними проживали також дідусь та брат матері. Після смерті дідуся, умови проживання вдома були просто нестерпними, тому мама відправила її до Ганівського пришкільного інтернату, де вона перебувала цілодобово. В той час мама взагалі не цікавилася її життям та не забезпечувала нічим. На канікулах її відправляли до санаторіїв або у районний табір, оскільки мама її не забирала з інтернату. У вересні місяці 2019 року її направили до КЗ «Миколаївський центр соціальної психологічної реабілітації дітей», де вона закінчила 9 клас та отримала свідоцтво про отримання базової середньої освіти. За увесь цей час перебування її у різних закладах мати не цікавилася нею та не відвідувала жодного разу. 28 серпня 2020 року працівники служби у справах дітей влаштували її до Казанківського професійного аграрного ліцею, де вона зараз навчається. НА сьогодні проживає у гуртожитку ліцею, проте на канікули їй знову немає де повертатися, оскільки будинок зруйнований. За неналежне виконання батьківських обов`язків її мати неодноразово притягували до відповідальності. Таким чином, [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток своєї дитини, не цікавиться її навчанням, не виявляє жодного інтересу до її життя. Тому вона змушена звернутися до суду із позовними вимогами щодо позбавлення такої матері батьківських прав та стягнення із неї аліментів на її утримання. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 06 листопада 2020 року матеріали справи передано судді Ціпивко І.І. На запит суду щодо доступу до персональних даних відповідача 19 листопада 2020 року на адресу суду надійшла відповідь. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі Позивачка [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, позов просила задовольнити. Відповідачка [PERSON] надіслала до суду заяву, якою просила справу розглядати без її участі. Позовні вимоги визнала повністю. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області, Захарчук В.О., надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фактичні обставини справи встановлені судом та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 квітня 2005 року, [PERSON] народилася [INFO] , її матір`ю являється [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України № 00023964031 від 17 вересня 2019 року, в актовому записі про народження [PERSON] за № 48 від 14 квітня 2005 року, відомості про батька зазначено у відповідності із ч.1 ст. 135 СК України. Позивачка [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] з 17 липня 2007 року по теперішній час. Згідно довідки Ганнівської гімназії, [PERSON] дійсно навчалася в Ганнівській ЗОШ І-ІІ ступенів та перебувала в пришкільному інтернаті з 16.03.2018 року по 05.09.2018 року. Листом КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради № 01-543 від 20.07.2020 року підтверджено те, що за час перебування [PERSON] у центрі з вересня 2019 року, її мати [PERSON] відвідувала дитину двічі та при цьому до центру жодного разу не телефонувала для з`ясування питань, що стосуються життя її дитини. Мати жодного разу не ініціювала повернення дитини додому, не створила належних умов для проживання дитини. Актом обстеження умов проживання, складеним комісією у складі: начальника служби у справах дітей, завідувачем сектору опіки служби та інспектором сектору ювенальної превенції. 08 вересня 2020 року, встановлено неналежність умов проживання для дитини. У будинку відсутні вкна, двері, підлога, меблі, постільна білизна, предмети першої необхідності, будь-які продукти харчування. Згідно довідки Казанківського професійного аграрного ліцею № 289 від 29.07.2020 року, [PERSON] дійсно була зарахована на навчання до ліцею по професії кухар - кондитер. Згідно із характеристикою із місця навчання, [PERSON] характеризується позитивно, як старанна, дисциплінована, працелюбна та уважна учениця. Постановою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2019 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП та накладено стягнення у виді попередження. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , Новобузька районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, вважає за доільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову та в порядку ч. 1 ст. 430 ЦПК України допускається негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує також висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Під час застосування наведених норм права суд враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70), Верховним Судом в постановах від 26.12.2018, 13.03.2019 та 06.05.2020 при розгляді справ № 404/6391/16-ц, № 631/2406/15-ц та № 753/2025/19 відповідно, відповідно до яких ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Згідно зі ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Так, як підставу звернення до суду з позовом про позбавлення батьківський прав позивачка [PERSON] зазначає що протягом усього її життя її мати - відповідачка [PERSON] не цікавиться її життям та станом її здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріальної допомоги не надає, тобто фактично самоусунулася від виховання та піклування нею. На підтвердження вказаних підстав позивачкою долучено ряд письмових доказів, які суд визнає належними, допустимими та достатніми у процесі доказування. Так судом встановлено та підтверджено документально те, що із самого народження та протягом усього свого життя, позивач [PERSON] перебувала у різних закладах державної та комунальної власності, оскільки мати - відповідачка у справі не створила умов для проживання дитини в домі. Більше того, вона не цікавилася її життям, навчанням, здоров`ям, не допомагала матеріально. Такі дії та бездіяльність відповідачки свідчать про свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Суд враховує, що згідно з ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав судом встановлено, що орган опіки та піклування Новобузька районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, вважає за доільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Будь-яких інших доказів на спростування фактів та обставин, що викладені у позовній заяві відповідачкою не надано та клопотань про витребування таких до суду не надіслано. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, враховуючи те, що відповідачка [PERSON] умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, до неї раніше застосовувалися заходи попередження, а тому позбавлення її батьківських прав буде лише сприяти розвитку дитини, а відтак позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі та позбавити останню батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини та стягувати із неї аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини усіх видів її заробітку.

Outcome: approved