Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

ТОВ «Можайське» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач з 12.12.2011 року по 04.09.2014 року був учасником ТОВ «Можайське», що підтверджується протоколами загальних зборів про прийняття та виключення відповідача. Під час перебування у складі учасників товариства ним було отримано коштів згідно видаткових касових ордерів на суму 328000,00 грн. Підставою для виплати коштів відповідачу у видаткових касових ордерах зазначено виплату дивідендів. Проте відповідно до «Порядку розподілу прибутків та збитків» Статуту товариства розмір дивідендів, строк порядок та форма виплати встановлюється зборами учасників. Загальні збори учасників товариства 15.04.2013 року розглядали питання розподілу прибутку товариства за 2012 рік, проте рішень про виплату відповідачеві дивідендів в загальному розмірі 328000,00 грн. не приймалось. Крім того інші учасники товариства дивіденди за 2012 рік також не отримували. Позивач вважає, що оскільки рішення про виплату дивідендів відповідачу [PERSON] в сумі 328000,00 грн. загальними зборами учасників товариства не ухвалювалось, таму відповідних правових підстав для отримання даних коштів у відповідача не було. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі просив суд їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача, щодо задоволення позовних вимог заперечив та додатково суду пояснив, що відповідач [PERSON] дійсно отримував у січні-лютому 2013 року дивіденди за результатами діяльності ТОВ «Можайське» за 2012 рік на загальну суму 328000,00 грн. згідно з видатковими касовими ордерами. Однак твердження позивача, що [PERSON] були отримані кошти в 2013 році на загальну суму 328000,00 грн. без достатньої правової підстави є невірним, оскільки відповідно до договору № 3 від 15.01.2012 року, укладений між відповідачем [PERSON], позивачем ТОВ «Можайське» та [PERSON] п.п. 3.1. п.3 Договору передбачено, що чистий прибуток Товариства ділиться навпіл, а саме: - 50% прибутку ТОВ «Можайське» у складі учасників (засновників) [PERSON] та [PERSON]; - 50% прибутку [PERSON] як учаснику (засновнику) Товариства відповідно до протоколу № 5 від 03.02.2012 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач звернувся до суду з пощовомґ. підставими якого зазанчивв безпідставне отримання відповідачем грошових коштів ( ст. 1212 ЦК України). Судом встановлено, що відповідно до протоколів № 4 від 12.12.2011 року, № 13 від 04.09.2014 року, № 10 від 15.04.2013 року загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» учасниками (засновниками) Товариства є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7-12). Відповідно п.п. 3.1 п. 3 Договору № 3 від 15.01.2012 року укладеного між ТОВ «Можайське» в особі директора [PERSON], який діє на підставі Статуту та учасника (засновника) товариства [PERSON] з однієї сторони та учасника (засновника) [PERSON] з другої сторони, чистий прибуток товариства ділиться навпіл, а саме: - 50% прибутку ТОВ «Можайське» у складі учасників (засновників) [PERSON] та [PERSON]; - 50% прибутку [PERSON] як учаснику (засновнику) товариства відповідно до протоколу № 5 від 03.02.2012 року (а.с. 49-52). Згідно із протоколом № 5 загальних зборів учасників ТОВ «Можайське» від 03.02.2012 року, надано [PERSON] за 2012 рік 50% чистого прибутку ТОВ «Можайське» (а.с. 53). В позовній заяві позивач посилається на ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Суд вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх порушених прав. Відповідно до с. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Згідно із ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Статтею 202 ЦК України, передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). За таких обставин, враховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання не надано, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed