Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Сторони перебували у шлюбі з 06.07.2007, що визнано учасниками справи, та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2014 по справі № 212/8918/14-ц (а.с. 3). [PERSON] є власником нежилого приміщення за № 17 загальною площею 48,4 кв.м., вбудованого в перший поверх житлового будинку № 9 по вулиці Рокоссовського в місті Кривому Розі у відповідності до договору купівлі-продажу приміщення, яке орендує фізична особа-підприємець [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 27.01.2011 за реєстровим № 100 (а.с. 44-49). Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом наполягає, що нежиле приміщення було придбане за спільні сімейні кошти, однак, зареєстроване на відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом. Разом з тим відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом вказані обставини заперечуються з посиланням на те, що [PERSON] з 18.02.2010 зареєстрована фізичною особою-підприємцем, номер запису про державну реєстрацію 2\~227\~000 0000 041644, державний реєстратор [PERSON] (а.с. 52-54) та саме з метою здійснення своєї підприємницької діяльності 27.01.2011 як фізична особа-підприємець уклала з управлінням комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради Договір купівлі-продажу приміщення, за адресою: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Рокоссовського, буд. 9, прим. 17 Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя (його спадкоємців), який її спростовує. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Одночасно правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року. Заперечуючи придбання нежитлового приміщення за № 17 загальною площею 48,4 кв.м., вбудованого в перший поверх житлового будинку № 9 по вулиці Рокоссовського в місті Кривому Розі [PERSON] надала належні та допустимі докази, які спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нежитлове приміщення. Так, [PERSON] зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 18.02.2010. Одним із видів її діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 52). Спірне приміщення, до його придбання орендувалося [PERSON], як фізичною особою-підприємцем і використовувалося нею у її підприємницькій діяльності (а.с. 44-49). З системного аналізу змісту договору купівлі- продажу приміщення, яке орендує фізична особа підприємець [PERSON] за адресою: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Рокосовського, буд. 9, прим. 17, придбаного фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 27.01.2011 слідує, що [PERSON], як ФОП орендувала зазначене приміщення для здійснення своєї підприємницької діяльності, а потім придбала його у власність, продовжуючи використовувати для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем. З викладеного вище суд дійшов висновку, що метою укладання договору купівлі продажу приміщення, яке орендує фізична особа підприємець [PERSON] за адресою: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Рокосовського, буд. 9, прим. 17, придбаного фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 27.01.2011 були не інтереси сімї [PERSON], а власні інтереси [PERSON] як ФОП, не повязані із сімейними. Оскільки придбане нежитлового приміщення було необхідне для розвитку підприємницької діяльності. Згідно п. 1.5 договору купівлі-продажу приміщення, яке орендує фізична особа підприємець [PERSON] за адресою: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Рокосовського, буд. 9, прим. 17, придбаного фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 27.01.2011 ціна продажу приміщення склала 66108,04 грн. та 13221,61 грн. ПДВ. Згідно п. 1.6 договору указаний в договорі обєкт приватизації з урахуванням ПДВ продано за 79329,65 грн. (а.с. 45). Зазначену вище суму [PERSON] сплатила 09.02.2011 в якості підприємця, що підтверджується квитанцією КФ ПАТ 2КБ «ПРИВАТБАНК» №JBKLB0209L007L (а.с. 51). Отримання коштів від підприємницької діяльності підтверджується договором про надання послуг №17/02-10 від 22.02.2010, укладеним між ФОП [PERSON] та ТОВ «ПРОМБУДБАЗА», згідно якого, ФОП [PERSON] надавала за щомісячну оплату в розмірі 9300 грн. юридичні послуги підприємству (а.с. 30-32). Здійснення оплати за надані послуги за договором №17/02-10 від 22.02.2010 підтверджується прибутковими касовими ордерами: № 3 від 26.02.2010, № 7 від 30.03.2010, № 21 від 29.04.2010, № 36 від 28.05.2010, № 53 від 30.06.2010, № 59 від 29.07.2010, № 67 від 31.08.2010, № 73 від 29.09.2010, № 87 від 28.10.2010, № 94 від 30.11.2010, № 106 від 28.12.2010, № 9 від 28.01.2011 (а.с. 33-38). Загальна сума сплачена за договором, згідно наданих прибуткових касових ордерів складає 111600 грн. (з розрахунку 930*12=111600), та є більшою за ціну продажу нежитлового приміщення (79329,65 грн.). Системний аналіз зібраних по справі доказів дає підстави суду дійти висновку про те, що спірне нежитлове приміщення придбане [PERSON], як фізичною особою підприємцем, використовується останньою для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем, та не може вважатися спільним майном подружжя, як інше майно, набуте в період шлюбу, оскільки воно придбане не за рахунок належних подружжю коштів та не в інтересах сімї. Разом з тим, придбання нежитлового приміщення за адресою: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Рокосовського, буд. 9, прим. 17 за спільні кошти і спільною працею сторін не знайшли свого підтвердження. Доказів того, що [PERSON] вніс майновий або трудовий вклад у придбання, спірного нерухомого майна, або хоча б даних про фінансову спроможність такої участі суду не надано. Крім того, договір купівлі-продажу приміщення, яке орендує фізична особа підприємець [PERSON] за адресою: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Рокосовського, буд. 9, прим. 17, придбаного фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 27.01.2011 укладено саме з [PERSON] як фізичною особою-підприємцем. За змістом рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України майно приватного підприємства є об'єктом спільної сумісної власності за умови, що його сформовано за рахунок спільної сумісної власності подружжя. Тобто, належність нежитлового приміщення до об'єкта спільної сумісної власності має підтверджуватися доказами спільної участі [PERSON] та [PERSON] коштами та/або працею в його придбанні. Враховуючи те, що [PERSON] не надав доказів внесення ним майнового або трудового вкладу у придбання спірного нерухомого майна, суд дійшов висновку щодо відмови у позові про поділ нежитлового приміщення за адресою: 50027, м. Кривий Ріг, вул. Рокосовського, буд. 9, прим. 17 між сторонами. Натомість, [PERSON] довела, що спірне майно є майном фізичної особи-підприємця, як майно для професійної діяльності члена сімї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в її підприємницькій діяльності не в інтересах сімї, тому його слід розглядати як її особисту приватну власність, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року № 6-1327цс15. У відповідності з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає, що стороною позивача за первісною позовною заявою [PERSON] не доведено, що майно, зазначене в позові, перебуває у спільній сумісній власності сторін, як спільне майно подружжя придбане під час шлюбу, спірне нежитлове приміщення є особистою приватною власністю ФОП [PERSON], а тому враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для поділу вказаного у позові майна між позивачем та відповідачем за первісним позовом, у звязку з чим відмовляє [PERSON] у задоволенні його позову про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. В свою чергу, позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою є обґрунтованими та доведеними в повному обсязі, та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне, у звязку з відмовою в первісному позові, покласти витрати на опалу судового збору на позивача за первісним позовом (а.с. 1). В звязку з задоволенням вимог за зустрічним позовом, стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] витрати на оплату судового збору в сумі 793 грн. (а.с. 41).

Outcome: approved