Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Територіальна громада м.Карлівка в особі Карлівської міської ради Полтавської області звернулася до суду із позовом до [PERSON] про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . 27 вересня 2017 року на підставі рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради №166 «Про надання службової квартири» та у зв`язку з заявою відповідача від 25 вересня 2017 року про надання йому службового житла (квартири), [PERSON] та його родині була виділена службова квартира [ADDRESS] на час перебування відповідача у трудових відносинах з Карлівською міською радою та йому було видано ордер на житлове приміщення №4454 від 27 вересня 2017 року. У трудових відносинах із позивачем [PERSON] перебував з 12 жовтня 2016 року по 10 березня 2020 року на посаді першого заступника міського голови. Тому, відповідно до п.1.5 Договору найму житлового приміщення від 27 вересня 2017 року у відповідача закінчився строк дії договору найму, який був укладений на строк трудових відносин із Карлівською міською радою, але відповідач, ігноруючи вимоги позивача та діюче законодавство України продовжує користуватися квартирою. На виконання умов п.1.5 Договору найму житлового приміщення від 27 вересня 2017 року, представники КП «Карлівка Новатор» прибули до квартири [ADDRESS] з наміром вручити відповідачу додаткову угоду №1 від 25 березня 2020 року до договору найму житлового приміщення, на що отримали відмову, яку зафіксували актом від 25 березня 2020 року. 05 травня КП «Карлівка Новатор» знову направило [PERSON] вказану додаткову угоду. 30 липня 2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про добровільне виселення із займаного приміщення. Всі звернення відповідачем проігноровано, у зв`язку з чим були вимушені звертатися до суду. Просили виселити відповідача та його дружину із займаного службового житла та зняти їх із реєстрації у квартирі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що на даний час квартира не є службовою, він на законних підставах вселився до квартири та отримав ордер у якому не зазначено, що він виданий на службове житло. Зауважив, що вклав у ремонт помешкання значні кошти, які йому ніхто не поверне. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступних висновків. Рішенням Дванадцятої сесії Карлівської міської ради сьомого скликання від 12 жовтня 2016 року було затверджено на посаду першого заступника міського голови Карлівської міської ради сьомого скликання [PERSON] з 12 жовтня 2016 року (а.с.6). Рішенням Сорок третьої позачергової сесії сьомого скликання Карлівської міської ради від 10 березня 2020 року визнано незадовільною роботу першого заступника Карлівського міського голови [PERSON] та звільнено його із займаної посади, виведено його зі складу виконавчого комітету Карлівської міської ради (а.с.7). Відповідно до рішення виконавчого комітету Карлівської міської ради від 27 вересня 2017 року №166 (а.с.9), та заяви [PERSON] про надання службового житлового приміщення (а.с.8), виділено родині [PERSON] , який працює першим заступником міського голови Карлівської міської ради, службову квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,9 кв.м, склад сім`ї - дві особи. Вирішено видати ордер на службову квартиру. Зобов`язано КП «Новатор» та [PERSON] укласти безстроковий договір найму житлового приміщення терміном на строк трудових відносин із Карлівською міською радою. Згідно копії корінця ордеру на житлове приміщення №4454 від 27 вересня 2017 року виданого [PERSON] , сім`ї із 2 чоловік ( [PERSON] та [PERSON] ), на право отримання житлового приміщення загальною площею 46,9 кв.м, кількість кімнат 2 за адресою: [ADDRESS] . Підстава видачі ордера - рішення виконавчого комітету від 27.09.2017 року №116 (а.с.10). Договором найму житлового приміщення від 27 вересня 2017 року, украденим між КП «Карлівка Новатор» в особі начальника Фуртаса В.М, що діє на підставі статуту за яким закріплено право господарського відання (рішення виконавчого комітету №105 від 23.06.2017 року) на квартиру [ADDRESS] та [PERSON] , визначено, що він укладений строком на строк трудових відносин із Карлівською міською радою (п.1.5 договору) (а.с.11-14). У зв`язку з чим суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що КП «Карлівка Новатор» не має повноважень на виселення його із житла, так як здійснює свою діяльність на засадах господарської самостійності, має самостійний баланс і т.д., оскільки квартира [ADDRESS] передана вказаній організації міською радою на праві господарського відання. Відповідно до додаткової угоди №1 до Договору від 27 вересня 2017 року найму житлового приміщення, КП «Карлівка Новатор» та [PERSON] дійшли згоди розірвати договір найму житлового приміщення, відповідно до п.1.5 Договору у зв`язку з закінченням строку трудових відносин із Кардівською міською радою (а.с.19). Вказана угода підписана начальником КП «Карлівка Новатор» [PERSON] [PERSON] від її отримання, підпису та будь-яких пояснень відмовився, що підтверджується, складеним 25 березня 2020 року, актом (а.с.18). Вказана угода також направлялася [PERSON] поштою, про що свідчить поштове повідомлення та опис вкладення цінного листа (а.с.20). 30 липня 2020 року [PERSON] направлено вимогу №06-21/1479 протягом 2-х днів з моменту отримання даної вимоги, але не пізніше 02.08.2020 року виселитися із займаного жилого приміщення у добровільному порядку (а.с.21). Далі встановлено, що на час розгляду справи судом, відповідач вимоги п.1.5 Договору найму житлового приміщення не виконав та проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання в право на повагу до житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції… (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла має бути також необхідним у демократичному суспільстві. Тобто, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі Зехентнер проти Австрії, заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про необхідність у демократичному суспільстві виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідача вважає, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК). Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є Карлівська міська рада, тобто вказане майно перебуває у комунальній власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №217396774 від 23.07.2020 року (а.с.68). Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). [PERSON] на даний час не має трудових відносин із Карлівською міською радою, але спірне службове жиле приміщення не звільнив. Крім цього, він з дружиною, [PERSON] залишаються зареєстрованими у вказаному житловому приміщенні. Таким чином, суд дійшов висновку, що слід виселити [PERSON] та [PERSON] із спірної службової квартири, оскільки обов`язок звільнити службове житлове приміщення є похідним від наявності трудових відносин із Карлівською міською радою та зняття їх із реєстрації у вказаній квартирі. Щодо виселення та зняття із реєстрації дружини відповідача - [PERSON] , суд приймає до уваги той факт, що вона є членом сім`ї наймача, але її право на користування службовою квартирою можливе лише до закінчення терміну проживання чоловіка [PERSON] , тобто у неї є право на сервітутне проживання і припиняється воно разом із правом на проживання її чоловіка у відповідності до вимог ст.406 ЦК України. При цьому судом враховується нагальну суспільну необхідність для виселення, а саме: наявність черги працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. Також, в силу ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved