Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON].) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON].) про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 липня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір №МL-004/155/2005. За умовами даного договору відповідач отримав кредит в сумі 27 000,00 доларів США, який він зобов'язався повернути у повному обсязі в строк до 22.07.2010 року зі сплатою 13,50 відсотків річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 22 липня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та відповідачами було укладено договір іпотеки (майнової поруки), за умовами якого, Іпотекодавці передали Іпотекодержателю в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] загальною площею 126,20 кв.м., житловою площею 64,80 кв.м. Через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 1 270 027,25 грн., яка складається з заборгованості за кредитом з урахуванням нарахованих відсотків у сумі 273 124,14 грн. та пені - 996 903,11 грн. Оскільки відповідач 1 порушив умови кредитного договору та допустив заборгованість за даним договором, а до позивача відповідно до договору про відступлення права вимоги перейшли права первісного кредитора за цим договором, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за даним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності боржнику - відповідачу 1 та відповідачу 2 як майновому поручителю, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження». Представник позивача у відбувшихся судових засіданнях підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На вимогу суду надати докази державної реєстрації (перереєстрації) предмету іпотеки за позивачем після укладення договору про відступлення права вимоги послалася на неможливість надання таких доказів. Відповідач 1 в судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач 2 також в судове засідання не з'явилась, проте надіслала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 липня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі по тексту - Банк) та [PERSON] було укладено кредитний договір №МL-004/155/2005. За умовами даного договору відповідач отримав кредит в сумі 27 000,00 доларів США, який він зобов'язався повернути у повному обсязі в строк до 22.07.2010 року зі сплатою 13,50 відсотків річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 22 липня 2005 року між Банком, [PERSON] та [PERSON]. (після зміни прізвища - [PERSON]), як майновим поручителем, було укладено договір іпотеки №PCL-004/155/2005 (майнової поруки), за умовами якого, відповідачі передали Банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] загальною площею 126,20 кв.м., житловою площею 64,80 кв.м. Згідно умов договору іпотеки вартість предмету іпотеки становить 738 232,17 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 146 039,99 доларів США. Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі здійснивши видачу позичальнику кредитних коштів. Водночас, 18 березня 2011 року між Банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого та відповідно до його додатків, в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Банк передає (відступає), а позивач приймає кредитний портфель та набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, в тому числі за кредитним договором №МL-004/155/2005 від 22.07.2005 року, а також договором іпотеки №PCL-004/155/2005. У зв'язку з невиконанням відповідачем 1 умов кредитного договору, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року, з нього стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором №МL-004/155/2005 від 22.07.2005 року у розмірі 189 053, 11 грн., яка складається з суми основної заборгованості у розмірі 14 252,07 доларів США, що еквівалентно 113 641,73 грн., нарахованих відсотків за користування кредитом у сумі 3 186,90 доларів США, що еквівалентно 25 411,38 грн. та пені - 50 000 грн. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором, станом на 24.12.2014 року заборгованість [PERSON] становить 17 438,97 доларів США (14 252,07 + 3 186,90), які стягнуті за вищенаведеним рішенням Дарницького суду м. Києва від 18 липня 2013 року та несплачені, як вказує представник позивача, на час пред'явлення даного позову, а також нарахованої пені у сумі 996 903,11 грн. за період після ухвалення вказаного рішення. При цьому, згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). А за змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суди повинні розглядати питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. Положення частини 1 Закону України «Про іпотеку», яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 цього Закону) та відповідні роз'яснення (п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року (далі по тексту - Постанова Пленуму) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов'язанням. Таким чином, суд дійшов висновку, що одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання. У матеріалах справи відсутні та представником позивача у судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів вчинення позивачем заходів щодо стягнення з відповідача 1 визначених рішенням суду грошових коштів за невиконання зобов'язань за кредитним договором, зокрема відповідного звернення до виконавчої служби, наявності відкритого виконавчого провадження, неможливості виконання боржником вказаних зобов'язань, тощо. Окрім того, з рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року вбачається, що під час його ухвалення мало місце стягнення з відповідача 1 всієї суми кредитної заборгованості разом з нарахованими відсотками та пенею, передбаченою умовами договору, а обставини встановлені судовим рішенням у відповідності до ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у якій бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини, відтак у зв'язку зі стягненням всієї суми визначених кредитним договором зобов'язань, його строк закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, п. 17 Постанови Пленуму судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Разом з тим, як з позовної заяви, так із доданого позивачем до неї розрахунку заборгованості по відповідачу 1 вбачається, що сума пені за порушення строків повернення кредитних коштів у розмірі 996 903,11 грн. розрахована на підставі п. 4.1.1 кредитного договору за період з 24.12.2013 року по 24.12.2014 року, тобто після стягнення усієї суми заборгованості за цим договором за рішенням суду. При цьому граничний строк виконання зобов'язань за кредитним договором сторонами обумовлений 22 липня 2010 року, в той час як рішенням суду призначено до стягнення усю суму заборгованості разом з нарахованими відсотками та пенею 03 жовтня 2013 року (після набрання ним законної сили), відтак суд дійшов висновку про безпідставне нарахування позивачем неустойки у вигляді пені за вказаний період з посиланням на п. 4.1.1 цього договору, оскільки у відповідності до наведених вище правових норм та з урахуванням наданих роз'яснень наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених саме частиною другою статті 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов'язання, а не за порушення умов договору в частині несвоєчасного виконання боргових зобов'язань у відповідності до ст. 611 цього Кодексу після їх стягнення за рішенням суду. В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Пунктом 4.4 договору іпотеки (майнової поруки) передбачено, що вартість предмету іпотеки становить 738 232,17 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 146 039,99 доларів США. Однак, як роз'яснено в п. 41 зазначеної Постанови Пленуму при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що допущене відповідачем 1 порушення зобов'язання за кредитним договором у розмірі 17 438,97 доларів США (14 252,07 + 3 186,90), що за курсом НБУ на час пред'явлення даного позову становить 273 124,14 грн., які стягнуті вищенаведеним рішенням Дарницького суду м. Києва від 18 липня 2013 року, не є співрозмірним з визначеною сторонами вартістю предмету іпотеки, що суперечить як загальному змісту та призначенню права, так і загальним засадам цивільного законодавства Окрім того, частиною 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. При цьому частина 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» чітко передбачає, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону, а частина 7 цієї ж статті вказує на те, що пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. В матеріалах справи відсутні відомості (відповідні витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна або ін.) державної реєстрації (перереєстрації) предмету іпотеки, зокрема квартири [ADDRESS], за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» після укладення ним з ПАТ «ОТП Банк» договору про відступлення права вимоги, а в судовому засіданні представник позивача послалася на неможливість надання таких доказів. Водночас, відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. А статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини та враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору. На підставі викладеного, взявши до уваги постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року та

Outcome: dismissed