Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

ТОВ «Інвест-Фінанс» звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 22.06.2016 року в сумі 5520 грн. та судового збору. У позовні заяві представник позивача просив розглянути справу за відсутності сторони позивача. Відповідач в судові засідання 21.07.2017р., 29.11.2017р. та 02.04.2018р. не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку а саме за адресою підтвердженою адресним бюро по місцю її проживання, а тому, виходячи зі змісту ст. 280 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.06.2016 року позивач надав за договором позики грошові кошти відповідачу на суму 2000 грн, які відповідач зобовязувався повернути до 22.07.2017 року (п.1.3 договору позики). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт укладання договору свідчить про отримання цього ж дня позичальником всієї грошової суми. На підтвердження отримання коштів за договором, до позову долучено також розписку [PERSON] від 22.06.2016 року (а.с.6). Як слідує зі ст.1049 ЦК України (ч.1,2) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договором позики передбачено строк надання позики, а також порядок та місце повернення суми позики. У позовній заяві позивач зазначив, що відповідач не повернув позичені кошти. Крім того, п.1.4 договору передбачено, що процентна ставка за користування позикою складає 1% в день від суми позики. Таким чином, розмір заборгованості по позиці на момент звернення до суду складав 5520 грн., з яких 2000 грн. заборгованість за основною сумою позики, 2520 грн заборгованість за відсотками, 1000 грн штраф, розмір якого передбачений п.4.1 договору. Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмових доказів (оригіналу розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги. Тому вимоги стягнення коштів в сумі 5520 грн., є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved