Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в березні 2016 року звернулося в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №ML-600/009/2007 від 08.02.2007 року в сумі 671 550грн., та судові витрати. Представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідачів позов не визнав, просив також застосувати строки позовної давності, що сплили, з врахуванням умов п.2.1.5 додаткового договору №2 від 24.01.2011р. до кредитного договору №ML-600/009/2007 від 08.02.2007 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», а вподальшому ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та [PERSON] було укладено кредитний договір №ML-600/009/2007, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 29600 доларів США, під 13.99% річних, терміном погашення до 08.02.2017 року (а.с.7-11). Даним договором передбачено сплата коштів по графіку 8 числа кожного наступного місяця, розділом 4 даного договору обумовлено відповідальність за неналежне виконання договору. До кредитного договору були укладені додаткові договори: №1 від 08.04.2007р., зі зміненою відсотковою ставкою, реструктуризацію частини зобовязань, надання траншу та інші умови (а.с.12-17); №2 від 24.01.2011р. з пільговою процентною ставкою, графіком платежів, сплатою платежів до 20 числа та іншими умовами договору. Зокрема, у п.2.1.5.1 додаткового договору №2 від 24.01.2011р. (в новій редакції умови кредиту) сторони домовились що у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань понад 30 календарних днів чи не виконання інших умов договору (строк порушення зобовязань), сторони домовились, що кредитор вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобовязань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього Додаткового договору та отримав вимогу кредитора, в звязку з чим позичальник зобовязаний погасити боргові зобовязання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобовязань. А наступним пунктом 2.1.5.2 додаткового договору №2 від 24.01.2011р., було також залишене і право кредитора, не зважаючи на інші положення договору, вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або в частині шляхом відправлення вимоги на адресу позичальника, який мав її виконати протягом 30 календарних днів з дати відправки. Суд вважає такі умови договору за п. 2.1.5.1 додаткового договору №2 від 24.01.2011р. особливими, в частині домовленостей настання наслідків після прострочення боргових зобовязань понад 30 днів (від дати визначеної підписаним графіком щомісячних платежів додаток №1 до договору №2), коли кредитор вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобовязань у повному розмірі, а позичальник отримав таку вимогу кредитора. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як слідує з матеріалів справи, а саме детального розрахунку заборгованості на вимогу суду за клопотання сторони (а.с.90-91, 64-65), свої зобовязання за кредитним договором позичальник не виконував належним чином починаючи з грудня 2012 року 9останній платіж 27.11.2012р.), тобто з 20.12.2012 року (згідно графіку), а тому позивачем нарахована заборгованість по тілу кредиту в сумі 22 949.14 доларів США, борг по відсотках 0, а також пеня за період з 01.03.2015 року по 29.02.2016 року 74 339.09 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 011 198.66 грн. Так, згідно поданого розрахунку заборгованості та умов вищезгаданого додаткового договору №2 до кредитного договору (п. 2.1.5.1), з 21.12.2012 року позичальник допустив порушення зобовязання по оплаті щомісячного платежу, а зі спливом 30 календарних днів настав строк порушення зобовязань за умовами даного пункту двохстороннього договору, а тому кредитор вважався з 21.01.2013 року таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобовязань у повному розмірі, а позичальник вважався таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та Додаткового договору та отримав вимогу кредитора, в звязку з чим позичальник зобовязаний був погасити боргові зобовязання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобовязань. Представник відповідачів подав заяву до суду про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог за їх спливом (а.с.83-84). Отже, звернення до суду в межах загального строку позовної давності з врахуванням зміненого на підставі умов договору строку, позивач мав подати до 21.01.2016 року включно, натомість позов до суду подано 10.03.2016 року (дата на поштовому конверті). Щодо застосування відповідачами строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу дії п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Саме таку правову позицію висловлено у справі № 6-116 цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року. Позивач предявив письмову вимогу до позичальника та поручителя 01.12.2015р. (а.с.26-29), на підставі якої представник позивача вважав що вимога предявлена в межах строку позовної давності, однак суд відхиляє такі доводи, оскільки вимога мала бути предявлена через позов до суду Оскільки за умовами додаткового договору №2 та графіком погашення кредиту до цього договору, були сторонами встановлені певні права та обовязки, які деталізували набуття прав кредитора щодо реалізації вручення вимоги про повне дострокове погашення всього боргу та отримання такої вимоги, а відтак зміни строку виконання зобовязаньсуд приходить до переконання про пропущення строку позовної давності та наявність підстав для відмови у позові з цих обставин щодо позичальника відповідача 1. Щодо вимог до поручителя, то такі вимоги в з врахуванням ст..559 ЦК України є також безпідставними, враховуючи таке. З метою забезпечення кредитного зобовязання, 08.02.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», а вподальшому ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та [PERSON] як поручителем було укладено договір поруки (а.с.22-23), зі змінами згідно Додаткового договору №1 від 24.-1.2011р. (а.с.24-25). За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. Факт порушення зобовязання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 554 ЦК, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Слід мати на увазі, що порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 р.). Судова практика йде таким шляхом, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК, а зазначена норма передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК)), не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки розуміється як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором (постанова від 17 вересня 2014 р.). З врахуванням такого, суд приходить до висновку, що оскільки позивач з 21.03.2013 року не звернувся до поручителя протягом визначеного строку до суду, то така вимога не підлягає до задоволення, в звязку з припиненням поруки. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений тасвоєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 252-261, 509, 510, 526, 530, 553, 559, 610, 1048, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed