Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІТ-Україна» (далі - ТОВ «ВІТ-УКРАЇНА») звернулося до суду з позовом до відповідача про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судових витрат, посилаючись на те, що 23 жовтня 2019 року [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Рено Магнум», державний реєстраційний номер [NUMBER] , допустив зіткнення з автомобілем DAF CF 75\~310, державний реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є позивач, внаслідок чого що автомобілям було завдано механічних пошкоджень. Постановою від 15 січня 2020 року відповідач був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до Звіту № 1844 про оцінку автомобіля DAF CF 75\~310 автогуднонатор, державний реєстраційний номер [NUMBER] , розмір завданих внаслідок вказаного ДТП збитків становить 291052,94 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] не була застрахована, ТОВ «ВІТ-УКРАЇНА» звернулося із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, до Моторного (транспортного) страхового бюро України, яким 11 березня 2020 року було прийнято рішення про виплату позивачу відшкодування у розмірі 130000,00 грн. та вказана сума того ж дня була перерахована на рахунок ТОВ «ВІТ-УКРАЇНА». Беручи до уваги, що сума страхової виплати не покриває суму збитків на суму 291052,94 грн., відповідач повинен відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що складає суму 161052,94 грн., яка не покрита страховою виплатою, однак відповідач добровільно не відшкодовує завдані збитки у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача, який брав участь у судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції вимоги позовної заяви підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, клопотання про розгляд справи у її відсутність не подавали, про причини неявки суд не повідомляли. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України». Отже відповідач та його представник зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач та його представник надали суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача та його представника в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачку, яка не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової\~системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, яку він висловив у судовому засіданні, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, давши їм оцінку, вважає позовну заяву обґрунтованою, яка підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії № 012124 від 23 жовтня 2019 року, 23 жовтня 2019 року о 12 год. 20 хв. на 243 км. автодороги м-05 Київ Одеса, [PERSON] , відповідач по справі, керуючи автомобілем марки «Рено Магнум», державний реєстраційний\~номер [NUMBER] , не стежив за дорожньою обстановкою та допустив зіткнення з автомобілем марки «ДАФ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , чим порушив п. п. 13.1, 12.1, 2.3б Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В результаті дорожньо-транспортної пригоди зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с. 83). Постановою Ульяновського\~районного суду\~Кіровоградської області\~від 15\~січня 2020\~року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с. 5-6, 84-85). Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 02 жовтня 2018 року (а.с. 39,121), що власником транспортного засобу марки DAF CF 75\~310, державний реєстраційний номер [NUMBER] є ТОВ «ВІТ-Україна», позивач по справі (а.с. 40-43, 67-77, 78-79, 80, 81-82, 122-126). Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 06 березня 2019 року (а.с. 87-88), заяви від 06 березня 2019 року (а.с. 7, 86) позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 7, 86). За звітом № 1844 від 12 листопада 2019 року про оцінку автомобіля DAF CF 75\~310 автогуднонатор, державний реєстраційний номер [NUMBER] , складеним суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] (а.с. 36, 117) на підставі договору № 1844 від 08 листопада 2019 року з ТОВ «ВІТ-УКРАЇНА» (а.с. 8, 89), було зроблено висновки за якими вартість відновлювального\~ремонту вказаного\~автомобіля,\~з урахуванням\~коефіцієнта фізичного\~зносу складових\~частин,\~становить 2911052,94\~грн.\~(а.с.\~9-35,\~90-116). Згідно листа № 3.1-02/8212 від 11 березня 2020 року Моторного (транспортного) страхового бюро України, розмір шкоди, який підлягає відшкодуванню складає 130000,00 грн. (а.с. 37, 119). Відповідно до\~норм ст.\~41\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів»,\~ Моторного (транспортного) страхового бюро України здійснило виплату відшкодування позивачу в розмірі 130000,00 грн., що підтверджується випискою № 1476065 від 11 березня 2020 року (а.с. 38, 120). Листом № 19-04/202 від 17 квітня 2020 року, ТОВ «ВІТ-УКРАЇНА» зверталося до [PERSON] з проханням негайно погасити завдану шкоду у сумі 161052,94 грн. (а.с. 45-46, 128-129). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з приписами ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою. Відповідно до роз`яснень, що викладені у абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», судам роз`яснено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 22, ст. 1192 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема, витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), має право на їх повне відшкодування, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під ас дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до п/п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно зі\~п.\~22.1\~ст.\~22\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів»,\~у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. В судовому засіданні встановлено, що цивільна-правова відповідальність водія [PERSON] , який вчинив дорожньо-транспортну пригоду не була застрахована, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з чим МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснило виплату відшкодування шкоди позивачу в розмірі 130000,00 грн., що підтверджується випискою № 1476065 від 11 березня 2020 року (а.с. 38, 120), однак зазначена сума не покрила всю суму завданої шкоди, оскільки МТСБУ здійснило виплату у межах страхових сум. Судом встановлено, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) складає у сумі 161052,94 грн. (2911052,94 грн. - 130000,00 грн.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем доведений той факт, що матеріальна шкода, а саме різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 161052,94 грн. має відшкодовуватися саме відповідачем, який керував джерелом підвищеної небезпеки, з вини якого вчинена дорожньо-транспортна пригода. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 161052,94 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачем. Згідно зі ст. 141 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки його позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідним платіжним дорученням (а.с. 1). На підставі\~ст.\~ст.\~22, 509, 999, 1166, 1167, 1187, 1192 ЦК України,

Outcome: approved