Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

ТОВ «Вінницьке АТП - 10556» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вінницьке АТП - 10556», де працював водієм та здійснював керування транспортними засобами при перевезенні товарно-матеріальних цінностей, які отримував від замовника послуг по перевезенню та здійснював доставку до місця призначення, при цьому мав забезпечити збереження ввірених йому товарно-матеріальних цінностей, про що 25.03.2014 року підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Оскільки відповідач фактично виконував приймання, доставку і супроводження вантажу, працював як водій-експедитор і за характером виконуваної роботи належав до категорії працівників, з яким може укладатись договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством, установою організацією матеріальних цінностей. З відповідачем був підписаний відповідний договір. Відповідач зобов`язувався: а) бережливо відноситись до переданих йому для зберігання матеріальних цінностей підприємства, установи, організації і приймати заходи по запобіганню втрат; б) своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства, установи, організації про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; в) вести облік, складати і представляти в установленому порядку товарно-грошові і інші звіти про рух і залишки ввірених йому матеріальних цінностей; г) брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей Для виконання службових обов'язків позивачем відповідачу надавалися паливно- мастильні матеріали. В результаті проведеної інвентаризації, відповідно інвентаризаційного опису від 04.12.2014 року було виявлено перевитрати пального на автомобільному транспорті, які останнім не було використано в процесі трудової діяльності в кількості 818 літрів. Розрахунок : 882 - 64 = 818( літрів). На прохання керівника позивача відповідач відмовився надати пояснення, про що складено відповідний акт. Відповідач подав заяву про звільнення з роботи і був звільнений з роботи 09.02.2015 року . Нестача товарно-матеріальних цінностей виникла внаслідок недбалого ставлення відповідача до своїх посадових обов'язків, але на сьогоднішній день він від погашення недостачі відмовляється, хоча своїм підписом підтвердив в інвентаризаційному описі той факт, що ТМЦ він отримував та несе за них матеріальну відповідальність. Оскільки вказана шкода була заподіяна неправомірними діями відповідача, позивач вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Вінницьке АТП-10556» вартість в розмірі 14053 грн. 24 коп., згідно розрахунку: 818 х 17,18=14053,24 /818 літрів - кількість дизельного пального; 17,18 грн. - вартість одного літра дизельного пального; 14053,24 грн. - вартість перевитраченого дизельного пального/. За наведених обставин позивач звертається до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 14053 грн. 24 коп. В ході судового розгляду, оскільки відповідач не погасив заборгованість в повному обсязі, а вартість дизельного пального збільшилась до 22,90 грн. за 1 літр, і витрати, які позивач мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) збільшились, представником позивача ТОВ «Вінницьке АТП-10556» - Сидоровим П.В. було збільшено позовні вимоги, згідно яких він просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Вінницьке АТП-10556» матеріальну шкоду в сумі 18732 грн. 20 коп. В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Вінницьке АТП-10556» - Сидоров П.В. збільшені позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити та пояснив, що відповідно до постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року N 447/24 посада водія відноситься до переліку посад з якими може бути укладено договір матеріальної відповідальності. З посадової інструкції водія вбачається, що трудова функція відповідача було пов'язана зі зберіганням, відпуском, перевезенням переданих йому матеріальних цінностей. Таким чином на відповідача може бути покладена повна індивідуальна відповідальність виходячи з наступного. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року N 447/24, при цьому посада водія, яку обіймав відповідач, входить до переліку осіб, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, як по посаді так і по виконуваній роботі. У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27.05.2008 року N 146/06/186-88 зазначено, що слід звернути увагу, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку N 447/24 та виконання обов'язків згідно з посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов'язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Робота відповідача безпосередньо пов'язана з перевезенням та застосуванням в процесі виробництва матеріальних цінностей. Тому, він підпадає під перелік осіб з якими може бути укладено договір матеріальної відповідальності. Що стосується посадової інструкції водія, з якої вбачається, що трудова функція відповідача, як водія, була пов'язана зі зберіганням, отриманням, відпуском, перевезенням переданих йому матеріальних цінностей, то п. 4.4 зазначає, що водій зобов'язаний нести матеріальну відповідальність та дбайливо ставитись до ввірених йому документів та товару, а п. 4.5. - здійснювати заправлення автомобіля паливно мастильними матеріалами. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року N 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (із змінами і доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України від 28.03.1997 року N 3, від 3.12.1997 року N 12) визначено, що відповідно до п. 6 ст. 134 КЗпП України матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну: перевитратою пального на автомобільному транспорті, розкраданням, знищенням (зіпсуттям), недостачею або втратою. За змістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Відповідач [PERSON] уклав письмовий договір про взяття на себе як працівника, повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно - матеріальні цінності були одержані працівником під звіт за разовими документами, а саме: відомості з заправної станції підприємства, де відповідач працював, чеки з заправних станцій, де відповідач отримував дизельне пальне для виконання своїх трудових обов'язків, за готівкові кошти, чеки з заправних станцій, де відповідач отримував дизельне пальне для виконання своїх трудових обов'язків по заправним карткам, кошти на відрядження. Шкоди завдано недостачею, матеріальних цінностей у вигляді дизельного пального виданих підприємством, працівникові в користування для виконання трудових обов'язків. Відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, при виконанні трудових обов'язків в зв'язку з тим, що відповідач уклав письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Перевитрати пального, допущеного відповідачем, підтверджують надані суду докази та пояснення відповідача, в яких він зазначає, що заправляв отриманим під звіт транспорт третіх осіб, і які підтверджують як факти отримання дизельного пального, так і кількість витраченого, а також різницю між отриманим та витраченим пальним. Крім того, якщо проаналізувати щомісячну кількість витрат пального з урахуванням залишків попереднього місяця, та без неї, то можливо дійти висновку, що у відповідача є місяці, в якому є як економія, так нестача пального, при цьому, вбачається тенденція, що якщо в попередньому місяці економія, то в наступному нестача, яка в рази перевищує економію попереднього місяця незалежно від відстані на яку їздив відповідач. Відповідач, своїм особистим підписом в інвентаризаційному описі від 04.12.2014 року підтвердив перевитрати та втрати пального на автомобільному транспорті в кількості 818 літрів. Суду надані подорожні листи вантажних автомобілів відповідача, заправні відомості, чеки з заправних станцій, норми списання пального, і всі данні з зазначених первинних документів, внесені до зведеної таблиці, яка також надана суду. Суду також надані пояснення відповідача, в яких він зазначає, що з нормами не знайомий, облік пального не вів, заправляв наданим йому під звіт пальним третіх осіб, чим підтверджуються перевитрати відповідачем пального. Крім того, суду надані належні та допустимі докази технічної справності автомобіля. Відповідач отримував матеріальні цінності не тільки для перевезення та на відрядження, але й для обслуговування та заправки транспорту, тобто, застосуванням в процесі виробництва. Дизельне пальне відповідач отримував під звіт на заправній станції позивача, про що ставив свій підпис та на заправних станціях третіх осіб, як за кошти отримані під звіт, так і по заправній карті, отримував чек, за яким звітував в бухгалтерію позивача, що підтверджується наданими доказами. За норми витрат пального відповідач також зобов'язаний звітувати відповідно до укладеного договору та посадової інструкції (п. 2.3.Інеструкції зазначає, що водій повинен знати правила заповнення первинних документів по правилу роботи автомобіля) відповідно до затверджених на підприємстві норм. За перевитрату чи втрату пального, внаслідок недбалого ставлення відповідача до своїх посадових обов'язків, (так як факт крадіжки відповідачем пального не можливо довести, а факт нестачі доведений), і як наслідок нанесення позивачу матеріальної шкоди, відповідач зобов'язаний відповідати перед позивачем в повному обсязі, про що також зазначено в П. 12 постанови пленуму Верховного суду України від 29.12.1992 року N 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 28.03.1997 року N 3, від 3.12.1997 року N 12). Позивачу нанесено пряму дійсну шкоду, яка була заподіяна неправомірними діями відповідача шляхом втрати 818 літрів дизельного пального. Є пряма вина працівника, як зумисна так і необережності. Стаття 139 КЗпП України зазначає, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Однак, відповідач порушив вимоги п. 2.3 Посадової інструкції в частині знань правил заповнення первинних документів по обліку роботи автомобіля, п. 4.4 Посадової інструкції, що зазначає, що водій зобов'язаний нести матеріальну відповідальність та дбайливо ставитись до ввірених йому документів та товару, п. 4.5. - здійснювати заправлення автомобіля паливно мастильними матеріалами. Заправлення третіх осіб дизельним пальним, без звітування за нього. Внаслідок чого відповідач вчинив втрату ввірених йому під звіт матеріальних цінностей в розмірі 818 літрів дизельного пального. Відповідач отримував матеріальні цінності не тільки для перевезення, але й для обслуговування та заправки транспорту, тобто, застосуванням в процесі виробництва. Дизельне пальне відповідач отримував під звіт на заправній станції позивача, про що ставив свій підпис та на заправних станціях третіх осіб як за кошти отримані під звіт, так і по заправній карті, за яку отримував чек за яким звітував в бухгалтерію позивача. За норми витрат пального відповідач також повинен звітувати відповідно до укладеного договору та посадової інструкції (п. 2.3.Інеструкції зазначає, що водій повинен знати правила заповнення первинних документів по правилу роботи автомобіля) відповідно до затверджених на підприємстві норм. Установлено безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями працівника, який наніс шкоду, і самою шкодою. Таким чином внаслідок невиконання працівником своїх обов'язків, втратою дизельного пального, виданого підприємством працівникові в користування, була нанесена шкода позивачу в розмірі 818 літрів дизельного пального, вартість якого складає 18732 грн. 20 коп. За наведених обставин представник позивача просить позов задоволити та стягнути з відповідача на користь ТОВ «Вінницьке АТП-10556» матеріальну шкоду в сумі 18732 грн. 20 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні збільшені позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення, пояснивши, що він попереджав керівництво про те, що у автомобіля перевитрати пального; начальник відділу транспортної логістики ТОВ «Вінницьке АТП-10556», [PERSON] говорив, що йому про це відомо. Чеки він підклеював до дорожнього листа і не розписувався; на власній заправці пальне недоливали, про що він повідомляв [PERSON], на що останній відповідав, що якщо не подобається робота, то він може йти «за паркан». Солярку на розігрів машини не списували. З посадовою інструкцією він не знайомився, просто підписав документи, які йому дали при оформленні на роботу. При звільненні його не допускали на територію, навіть вивісили його фото з вказівкою не пускати на територію. Інвентаризаційний опис станом від 04.12.2014 року він підписав в кабінеті у механіка, суми 882 там не було, підписів також не було, лише він. Перевитрати пального в кількості 882 літри, він не міг підписати, була лише сума 64. Економія пального у нього була 10 - 15 літрів коли він їздив, наприклад, на Суми, на Полтаву, а на менші відстані - були великі перевитрати пального. Він звертався до начальника відділу транспортної логістики ТОВ «Вінницьке АТП-10556» [PERSON], до головного інженера, але вони говорили, що знають про це. Дорожні листи заповнював бухгалтер. Він керував автомобілями: «Рено Магнум», «Сканія», «ДАФ», «Форд». Актів приймання - передачі автомобілів не було, ці автомобілі не були закріплені за ним; часто були перевантаження автомобілів. Спочатку бухгалтерія виділяла їм гроші для вирішення цих питань з ДАІ безпосередньо на трасі; згодом бухгалтерія проводила ці витрати по якихось ордерах. Також, йому відомо, що інші працівники АТП знімали на відеореєстратор, як охоронники, так і інші працівники, зливали пальне з баків автомобілів. За наведених обставин відповідач просив в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] збільшені позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, зокрема, представник [PERSON] суду пояснив, що в період з 25.03.2014 року по 09.02.2015 року відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах. Він був прийнятий на посаду водія, про що був виданий відповідний наказ по підприємству, а також зроблено запис у його трудовій книжці. Також, відповідач був ознайомлений з правами і обов'язками водія, закріплених Посадовою інструкцією водія. Додатково, між позивачем і відповідачем було складено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність водія, що являється неправомірною дією позивача, виходячи з наступного. Згідно із ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначається, що судам необхідно, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП) перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Наказом Держкомпраці СРСР № 447/24 від 28.12.1977 року, який діє на території України згідно з постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», затверджено Перелік посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Відповідно до Переліку, посада водія автотранспортних засобів не входить у список професій, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. Таким чином, позивач неправомірно поклав додаткову матеріальну відповідальність на відповідача та прямо порушив визначений законом порядок. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже, договір повної індивідуальної матеріальної відповідальності з відповідачем являється нікчемним, а тому не може бути підставою для покладення на відповідача матеріальної відповідальності ним визначеної. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначені ст.130 КЗпП України, у відповідності з якою при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність полягає в обов'язку працівника відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, тобто, внаслідок вчинення трудового правопорушення. Правовою підставою застосування заходів матеріальної відповідальності є трудове правопорушення - винне протиправне невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків, порушення трудової дисципліни працівником. Складом трудового правопорушення є: неправомірне діяння працівника, вина, причинний зв'язок між шкодою та діями (чи бездіяльністю) працівника. За період своєї роботи відповідач сумлінно виконував свої обов'язки, передбачені Посадовою інструкцією водія, трудового законодавства не порушував. Позивач, вказуючи на те, що нестача товарно-матеріальних цінностей виникла внаслідок недбалого ставлення відповідача до своїх посадових обов'язків, не визначає неналежне виконання яких саме обов'язків призвело до зазначеної шкоди, як і не вказує які пункти чи положення Посадової інструкції водія були порушені відповідачем, а також в чому саме полягає вина [PERSON] та наслідком якого конкретного діяння стала заподіяна шкода підприємству. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для застосування заходів матеріальної відповідальності відносно відповідача. Виходячи із змісту ст. 130 КЗпП України, при покладенні матеріальної відповідальності необхідно встановити: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно та чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина. Обов'язок доказування наявності зазначених умов, відповідно до ст. 138 КЗпП України, покладається на роботодавця. Вказуючи на наявність прямої дійсної шкоди та визначаючи її розмір, позивач не надає чіткого розрахунку цієї шкоди. Позовні вимоги позивача ґрунтуються на інвентаризаційному описі від 04.12.2014 року, яким, ніби -то, було виявлено перевитрати пального на автомобільному транспорті у кількості 818 літрів. Однак, даний документ не являється належним та допустимим доказом у даній справі, адже не являється доказом порушення відповідачем трудових обов'язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв'язку між порушенням і шкодою, вини відповідача та, крім того, складений з порушенням вимог чинного законодавства до складання такого роду документації. Відповідно до п. 12.1. «Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків», затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року № 69, яка діяла на той час, для проведення інвентаризаційної роботи наказом керівника створюється постійно діюча інвентаризаційна комісія у складі керівника структурних підрозділів та головного бухгалтера. Очолюється комісія керівником підприємства або його заступником. Наказом № 49 від 30.11.2014 року позивачем було призначено комісію для проведення інвентаризації. Склад комісії, призначеної наказом № 49 відрізняється від складу комісії, яка склала інвентаризаційний опис від 04.12.2014 року. Крім того, як видно із тексту Інвентаризаційного опису від 04.12.2014 року, до складу інвентаризаційної комісії не ввійшов бухгалтер товариства. Відповідно до Наказу Міністерства статистики України №193 від 21.06.1996 року «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів», інвентаризаційний опис має бути підписаний всіма членами комісії. Проте, в описі відсутні підписи члена комісії - [PERSON] та голови комісії - [PERSON], який являється директором товариства. Таким чином, вищезазначене вказує на те, що позивачем було порушено визначений законом порядок проведення інвентаризації та говорить про неналежність опису як доказу у даній справі. Інвентаризаційний опис від 04.12.2014 року не відповідає вимогам процесуального законодавства про належність та допустимість доказів, а тому і не може бути підставою для висновків про розмір матеріальної шкоди, яку позивач безпідставно намагається стягнути з відповідача. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 роз'яснено, що розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд визначає відповідно до ст. 135-3 КЗпП України, і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 116 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей. Ст. 135-3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Позивачем було надано подорожні листи вантажного автомобіля, витяги з Відомості про рух пального по колонці, картка обліку пального та чеки про придбання пального. Проте, не вказано на якій підставі та яким чином оформлювались ці документи, а також, як за цими документами проводився розрахунок витрат пального щодо кожного рейсу. Картка обліку пального та чеки про придбання пального не містять даних про приналежність їх до трудових відносин між позивачем та відповідачем, подорожні листи не містять повної інформації щодо кожного рейсу, складені за невизначеним порядком, мають незаповненими обов'язкові для такого типу документації графи, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість не тільки самого розрахунку перевитраченого пального, який наведено позивачем у позовній заяві, а й самих позовних вимог. Відповідно до п. 2 Порядку, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. Позивачем порушено положення п. 2 Порядку та не дотримано імперативної вказівки про незалежність оцінки збитків, які він вважає, що йому заподіяно. Наказом від 31.07.2012 року № 35 позивачем було встановлено норми витрат палива і мастильних матеріалів для автомобілів підприємства на підставі «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43, із змінами і доповненнями. Моделі автомобілів «SCANIA 94 G» та «Ford Cargo 3530D», які були закріплені за відповідачем, не входять до Наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43. Відповідно до п. 2.1.5 Наказу для нових моделей (модифікацій) автомобілів та автомобілів оригінальної конструкції, що не увійшли до цього документа, встановлюються тимчасові та тимчасові індивідуальні, базові, базові лінійні та диференційовані норми витрат палива з уточненням, за необхідністю, коефіцієнтів їх коригування, які розробляються головним інститутом Міністерства інфраструктури України ДП «ДержавтотрансНДІпроект» за заявками заводів-виробників чи підприємств - власників автомобілів на договірних засадах. Позивачем не надається розроблених «ДержавтотрансНДІпроект» тимчасових індивідуальних норм витрат палива для даних автомобілів. Отже, норми витрат палива для автомобілів «SCANIA 94 G» та «Ford Cargo 3530D» були встановлені позивачем з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому не можуть застосовуватись для обліку пального на даних транспортних засобах. Позивачем не надається технічне обґрунтування норм розходу пального та порядок розрахунку норм використання пального автомобілями «SCANIA 94 G» та «Ford Cargo 3530D», тому неможливо встановити чи враховані при розрахунку витрат пального автомобіля за кожний рейс коефіцієнти коригування норм витрат палива автомобілів відповідно до «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43, а саме: для автомобілів, що експлуатуються понад 14 років або із загальним пробігом понад 400 тисяч км; робота в холодну пору року, робота в гірській місцевості та/або на маршрутах з горбистим рельєфом, робота на дорогах зі складним планом, робота в міських умовах; робота, яка потребує частих зупинок; робота в напружених дорожніх умовах міст, пов'язаних із частими зупинками дорожнього руху; під час виконання робіт, що потребують понижених швидкостей; на підтримання прийнятних температурних умов у салоні автомобіля залежно від фактичної температури повітря навколишнього середовища; надбавка на підвищений аеродинамічний опір; робота у важких шляхових умовах тощо. Крім того відсутні будь-які докази, які б вказували на відсутність на автомобілях несправностей і конструктивних особливостей, що впливають на витрату палива. Також, позивач не надає акти передачі автомобілів, керування якими здійснював Відповідач, іншим водіям, що унеможливлює встановити скільки палива було в баках автомобілів при передачі. Виконуючи вимоги посадової інструкції водія, відповідач щоразу після здійснення рейсу повідомляв позивача в особі начальника відділу транспортної логістики [PERSON] та головного інженера підприємства [PERSON] про перевитрату палива автомобілями, що могла бути спричинена внаслідок несправностей автомобілів або інших факторів. Проте жодних заходів з боку позивача по виявленню та усуненню недоліків не проводилось. Позивачем не були створені всі необхідні умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Вказуючи на наявність шкоди, позивач зазначає, що вона була спричинена недбалим виконанням відповідачем своїх обов'язків. Однак, позивач не надає чіткого розрахунку заподіяної йому шкоди, не зазначає неналежне виконання яких саме обов'язків призвело до зазначеної шкоди, як і не говорить, які пункти чи положення Посадової інструкції водія були порушені відповідачем. А також, в порушення ст. 138 КЗпП України, позивач не виконав свого обов'язку по доказуванню вини відповідача та наявності самих порушень трудового законодавства відповідачем та в чому вони полягають. За наведених обставин, представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він являється начальником транспортної логістики ТОВ «Вінницьке АТП-10556». Під час роботи відповідач не звертався до нього з повідомленням про перевитрати пального; звертався вже під час проведення інвентаризації. Норми використання пального не змінювалися, на сьогоднішній день водії, що працюють на цих автомобілях, не мають перевитрат пального. В кого з водіїв були недостачі пального з їх вини, то вони вже відшкодували збитки. Йому невідомо, чи притягувався [PERSON] до відповідальності за недостачі. З'ясувавши позицію сторін в межах заявлених вимог та поданих сторонами доказів, беручи до уваги покази свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову ТОВ «Вінницьке АТП-10556» слід відмовити. Такого висновку суд дійшов з наступного. [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вінницьке АТП - 10556», де працював водієм та здійснював керування транспортними засобами при перевезенні товарно-матеріальних цінностей, які отримував від замовника послуг по перевезенню та здійснював доставку до місця призначення, при цьому мав забезпечити збереження ввірених йому товарно-матеріальних цінностей, про що 25.03.2014 року підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 8). В результаті проведеної інвентаризації, відповідно інвентаризаційного опису від 04.12.2014 року було виявлено перевитрати пального на автомобільному транспорті, які останнім не було використано в процесі трудової діяльності в кількості 818 літрів, розрахунок : 882 - 64 = 818( літрів) (а.с. 13). Згідно довідки ТОВ «Вінницьке АТП - 10556», станом на 06.01.2015 року вартість дизельного палива, придбаного ТОВ «Вінницьке АТП - 10556» становить 17 грн. 18 коп. за один літр (а.с.16). Таким чином, 818 х 17,18=14053,24 /818 літрів - кількість дизельного пального; 17,18 грн. - вартість одного літра дизельного пального; 14053,24 грн. - вартість перевитраченого дизельного пального. Згідно довідки ТОВ «Вінницьке АТП - 10556», станом на 24.02.2015 року вартість дизельного палива, придбаного ТОВ «Вінницьке АТП - 10556» становить 22 грн. 90 коп. за один літр (а.с.16). Таким чином, 818 х 22,90= 18732 грн. 20 коп. /818 літрів - кількість дизельного пального; 22,90 грн. - вартість одного літра дизельного пального; 18732 грн. 20 коп. - вартість перевитраченого дизельного пального. На прохання керівника позивача відповідач відмовився надати пояснення, про що складено відповідний акт (а.с. 14). Відповідач подав заяву про звільнення з роботи і був звільнений з роботи 09.02.2015 року (а.с.15). Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Відповідно до ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР праці та соціальним питанням Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року №447/24. В зазначеному переліку відсутня посада водія. Посилання позивача на те, що [PERSON] фактично виконував обов'язки експедитора по перевозці вантажів матеріалами справи не підтверджується та спростовується посадовою інструкцією водія. Відповідач [PERSON] не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Посада водія не входить до Переліку, що заміщаються, або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, затвердженого Постановою Державного Комітету РМ СРСР праці та соціальним питанням Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року №447/24 з наступними змінами та доповненнями від 14.09.1981 року. Також, в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження посилання представника позивача на п.6 ст.134 КЗпП України, згідно з яким, відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року визначено, що відповідно до п.6 ст.134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну: перевитратою пального на автомобільному транспорті. Однак, на даний час таких норм права законодавством України не передбачено. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної та юридичної особи , а також шкода завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази перевитрат пального [PERSON] З наданих позивачем інвентаризаційного опису від 04.12.2015 року не вбачається за який період часу і з яких причин утворилась нестача пального, чи враховувалось при цьому повернені відповідачем надлишки пального, які утворились внаслідок економії пального, під час керування яким саме транспортним засобом утворилась нестача пального, оскільки відповідач [PERSON] в різні періоди часу, керував різними автотранспортними засобами. Оскільки позивачем, як роботодавцем, не доведено підстав матеріальної відповідальності відповідача [PERSON], зокрема, факту порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої, дійсної шкоди, причинного зв'язку між порушенням та завданою шкодою, а також вини працівника, з огляду на вищевикладене суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених позивачем вимог суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed