Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» (далі - позивач, ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача: 2 085,51 грн. основного боргу; 602,95 грн. інфляційних втрат; 291,07 грн. - три проценти річних, а всього 2 979,53 грн., а також судовий збір в розмірі 2 270 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24 600 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» надає житлово-комунальні послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництва та постачання теплової енергії у житловому будинку у складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери на [ADDRESS] . Відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Позивач свої обов`язки з обслуговування та поточного ремонту вказаного житлового будинку, забезпечення роботи технічного обладнання та інженерних мереж, комунікацій, забезпечення надання належної якості комунальних та інших послуг власникам житлових приміщень, у тому числі й відповідачу, виконує належним чином, однак відповідач свої обов`язки з щомісячної оплати комунальних послуг не виконувала у повному обсязі. Посилаючись на те, що відповідач, користуючись комунальними послугами, відмовляється приймати участь в утриманні будинку, його інженерно-технічного обладнання та прибудинкової території, оплаті отриманих комунальних послуг, у зв`язку з чим станом на 01.06.2021 року у відповідача утворилась перед позивачем заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 2 085,51 грн., на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.06.2009 року № 760 «Про погодження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 року № 980 «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.08.2017 року № 932, зареєстрованого в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Києві 14.08.2017 року за № 158/1750, розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.05.2017 року № 524 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, постачання теплової енергії, послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води та вартості витрат з проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонт квартирних засобів обліку теплової енергії Товариству з обмеженою відповідальністю «Об`єднання мешканців «Прозоро» та ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач просить стягнути з відповідача на свою користь указану суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних. На виконання вимог абз. 2 ч. 1 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), з метою з`ясування зареєстрованого місця проживання [PERSON] , судом було здійснено запит до Комунального підприємства «Головний інфомаційно-обчислювальний центр»; згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 12.07.2021 року № 65436717 станом на 12.07.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами у цивільній справі за позовом ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. 16.09.2021 року відповідач подала до суду заяву про закриття провадження у справі, у якій зазначає, що вона добровільно сплатила позивачу заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 01.06.2021 року в розмірі 2 085,51 грн., що підтверджується долученими до заяви оригіналами квитанцій. З огляду на зазначене, відповідач просить закрити провадження у справі за позовом ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року в задоволенні заяви [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовлено. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 08.04.2021 року № 251769415) квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданого 13.01.2015 року, видавник: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві. ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» надає житлово-комунальні послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництва та постачання теплової енергії у житловому будинку у складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери на [ADDRESS] . Станом на 01.06.2021 року у [PERSON] утворилась перед ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 2 085,51 грн. Відповідно до ст. 10 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 24 ЖК УРСР, житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території. За положеннями ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Пунктом 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Крім того, відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку, зобов`язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із наведеними нормами чинного законодавства споживачі зобов`язані оплатити надані їм житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15. Позивач надавав відповідачу житлово-комунальні послуги на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.06.2009 року № 760 «Про погодження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 року № 980 «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.08.2017 року № 932, зареєстрованого в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Києві 14.08.2017 року за № 158/1750, розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.05.2017 року № 524 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, постачання теплової енергії, послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води та вартості витрат з проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонт квартирних засобів обліку теплової енергії Товариству з обмеженою відповідальністю «Об`єднання мешканців «Прозоро». Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 08.04.2021 року № 251769415). Відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. За приписами ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто ця стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, незалежно від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому прав володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку з утримання належного йому на праві власності майна може створювати небезпеку для третіх осіб. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 610, 612 ЦК України). Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з несплатою відповідачем у повному обсязі грошових коштів за житлово-комунальні послуги станом на 01.06.2021 року у неї утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 2 085,51 грн. При цьому, 16.09.2021 року відповідач подала до суду заяву про закриття провадження у справі, з якої вбачається, що вона добровільно сплатила позивачу заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 2 085,60 грн., що підтверджується долученими до заяви оригіналами квитанцій. Зокрема, відповідно до квитанції № 62 від 16.09.2021 року відповідач сплатила позивачу ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» 851,80 грн.; призначення платежу: сплата заборгованості за послуги централізованого постачання гарячої води та водовідведення та централізованого постачання холодної води та водовідведення. Відповідно до квитанції № 63 від 16.09.2021 року відповідач сплатила позивачу ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» 1 233,80 грн.; призначення платежу: сплата заборгованості за послуги централізованого опалення. За таких обставин, заборгованість за житлово-комунальні послуги погашена відповідачем повністю під час розгляду справи, отже суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 2 085,51 грн. задоволенню не підлягають. Разом з тим, позивачем також заявлено позовні вимоги до відповідача про стягнення за період з 31.12.2017 року по 05.09.2019 року інфляційних втрат у розмірі 602,95 грн. та трьох процентів річних у розмірі 291,07 грн. за невиконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами щодо надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачена п. 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 20.06.2012 року в справі № 6-68цс12, від 30.10.2013 року в справі № 6-59цс13, від 16.12.2015 року в справі № 6-2023цс15. Отже, у зв`язку з простроченням відповідачем оплати за житлово-комунальні послуги, вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних є обґрунтованими. На час розгляду справи судом відповідач не надала даних, що свідчать про сплату інфляційних втрат у розмірі 602,95 грн. та трьох процентів річних у розмірі 291,07 грн. у добровільному порядку, а наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не оспорюється та не спростований. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 270 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3195 від 24.06.2021 року. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 2 979,53 грн., однак суд задовольняє позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 894,02 грн., що становить 30 % заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 681 грн. 00 коп. у відшкодування судового збору. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24 600 грн. До позовної заяви позивач додав: копію договору про надання правничої допомоги від 17.05.2021 року, згідно з п. 5.1 якого сторони домовились, що розмір винагороди виконавця за надання правничої допомоги, відповідно до п. 1.1 даного договору, становить 1 200 грн. за одну годину надання правничої допомоги виконавцем; орієнтовний розрахунок витрат на професійну правову допомогу на суму 24 600 грн. При цьому, в зазначеному вище орієнтовному розрахунку вказано, що остаточна сума понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, підтверджена необхідними документами, буде надана суду відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, тобто протягом 5 днів після ухвалення рішення по справі. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткові постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 14.11.2018 року у справі № 753/15687/15-ц). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях ЄСПЛ від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на викладене, вирішуючи, чи є розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу обґрунтованим у даній справі, суд вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 24 600 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), оскільки зазначені в наданому позивачем орієнтовному розрахунку витрат на професійну правову допомогу дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, не є дійсними та реальними в частині виду виконаних робіт, отже їх розмір є необґрунтованим у зазначеній вище частині. Так, в наданому позивачем орієнтовному розрахунку витрат на професійну правову допомогу до виду робіт, вартість яких включено до загальної суми 24 600 грн., віднесено: підготовку копії позовної заяви та доданих до неї документів для учасників справи вартістю 1 200 грн.; правовий аналіз відзиву на позовну заяву вартістю 1 200 грн.; підготовка відповіді на відзив на позовну заяву вартістю 2 400 грн.; правовий аналіз заперечення на відповідь на відзив вартістю 1 200 грн.; направлення відповіді на відзив, письмових пояснень та інших процесуальних документів учасникам справи вартістю 1 200 грн.; представництво інтересів в судових засіданнях районного суду вартістю 6 000 грн.; представництво в судових засіданнях апеляційного суду вартістю 2 400 грн. Зазначені витрати не відповідають критерію їх реальності, оскільки відповідачем не надано відзив на позов, а адвокатом, відповідно, не здійснено його правового аналізу, не надано відповіді на відзив на позовну заяву, не здійснено правового аналізу заперечення на відповідь на відзив, не направлено відповіді на відзив, письмових пояснень та інших процесуальних документів учасникам справи. Також адвокатом не здійснювалось представництво інтересів позивача в судових засіданнях районного суду та представництво в судових засіданнях апеляційного суду. Суд також вважає, що підготовка копії позовної заяви та доданих до неї документів для відповідача вартістю 1 200 грн. не відповідає критерію розумності розміру цих послуг, та що достатньою вартістю робіт з підготовки копії позову з додатками для відповідача є вартість 500 грн. З огляду на зазначене, суд вважає, що у даній справі документально підтверджений обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт вартістю 9 500 грн., що підлягає сплаті позивачем. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 894,02 грн., що становить 30 % заявлених позивачем вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 850 грн. витрат на професійну правничу допомогу. У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 міститься висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Outcome: partial