Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Сторони з 23 травня 2009 року до 02 грудня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 12 квітня 2019 року до Кам`янець-Подільського міськрайонного суду з позовом про поділ рухомого майна (транспортних засобів). Підставою для позову названі обставини, що майно придбане під час шлюбу, але сторони не можуть самостійно дійти згоди про поділ цього майна. Ухвалою судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 24 липня 2019 року, яка набрала чинності 09 серпня 2019 року (а.с. 35), справу передано за підсудністю до Мурованокуриловецького районного суду. Ухвалою судді від 04 вересня 2019 року (а.с. 41) позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків. 07 жовтня 2019 року представник позивача адвокат Петрунькова Тетяна Федорівна направила до суду клопотання про прийняття уточненої позовної заяви та відкриття провадження за позовом (а.с. 44-62). Ухвалою від 09 жовтня 2019 року (а.с. 64) позов прийнято до розгляду суду і призначено підготовче провадження. Під час підготовчого провадження: -відповідач подав відзив на позов (а.с. 73-92, 102-105); -ухвалою суду від 05 листопада 2019 року (а.с. 106-107) задоволено клопотання відповідача (а.с. 70-71) про витребування доказів; -18 листопада 2019 року представник позивача адвокат Петрунькова Тетяна Федорівна (а.с. 96-101) знову подала уточнену позовну заяву (а.с. 113-139). Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 21 листопада 2019 року (а.с. 153) підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, сторони висловилися про можливість розгляду справи без її участі. На підставі п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив про розгляд справи без участі позивача. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Петрунькова Т.Ф. (повноваження на а.с. 58-62), що бере участь в засіданні дистанційно у режимі відеоконференції із Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області, підтримала позовну вимогу з підстав, викладених в уточненій позовній заяві від 15 листопада 2019 року, зокрема, суду пояснила: Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, а розірвали його на підставі рішення суду від 21 листопада 2016 року. Під час шлюбу подружжям було придбано за спільні кошти: у травні 2015 року - мотоцикл VIPER, модель VM200-10, номерний знак [NUMBER] , у квітні 2016 року - легковий автомобіль PEUGEOT, модель PARTNER, номерний знак [NUMBER] , які зареєстровані за відповідачем. Відповідач не визнає, що це майно є спільним майном подружжя і не бажає добровільно поділити його, а тому [PERSON] вимушена звертатися за судовим захистом. Просить визнати мотоцикл VIPER, модель VM200-10, номерний знак [NUMBER] , та легковий автомобіль PEUGEOT, модель PARTNER, номерний знак [NUMBER] , спільним майном подружжя та поділити його визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частку кожного транспортного засобу. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав. Не заперечуючи факту придбання під час існування зареєстрованого з позивачем шлюбу транспортних засобів, відповідач стверджує, що вони були придбані за його особисті кошти, оскільки подружні стосунки з позивачем вони фактично припинили 30 вересня 2013 року. Просив у позові відмовити. Заперечуючи факт припинення подружніх стосунків між сторонами у вересні 2013 року, представник позивача обґрунтовує її обставиною, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд не досліджував, який період часу подружжя не проживає разом, обставиною, що за остаточним рішенням про стягнення з відповідача аліментів позивач звернулася лише в січні 2017 року після розірвання шлюбу, а також обставиною, що сторони впродовж 2014-2015 років разом виїжджали на заробітки до Норвегії. Відповідач заявив, що його колишня дружина дійсно була на заробітках в Норвегії, як і він, але працювала і жила окремо від нього. Під час розгляду справи по суті було досліджено надані сторонами докази, матеріали цивільної справи № 676/4257/16-ц про розірвання шлюбу між сторонами, в тому числі відтворено технічний запис фіксування судового процесу під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Розглянувши справу, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достеменно встановлено: 1)між сторонами зареєстровано шлюб 23 травня 2009 року у Колодіївській сільській раді Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, за актовим записом № 02. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] ; 2)рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2016 року у справі № 676/4527/16-ц шлюб між сторонами розірвано, це рішення набрало чинності 02 грудня 2016 року (а.с. 52, 162); 3)14 лютого 2019 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] і змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 53); 4)Відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 148), [PERSON] є власником легкового автомобіля марки PEUGEOT, модель PARTNER, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1560 см. куб., номерний знак [NUMBER] , що зареєстрований 20.04.2016 та мотоцикла марки VIPER, модель VM200-10, 2014 року випуску, об`ємом двигуна 193 см. куб., номерний знак [NUMBER] , що зареєстрований 16.05.2015 року. Ці обставини визнаються обома сторонами. Спірним у справі є факт придбання транспортних засобів за кошти сім`ї. Дійсно, відповідно до рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2016 року (а.с. 52, 162) та свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (а.с. 148), автомобіль марки PEUGEOT, модель PARTNER, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 1560 см. куб., номерний знак [NUMBER] , та мотоцикл марки VIPER, модель VM200-10, 2014 року випуску, об`ємом двигуна 193 см. куб., номерний знак [NUMBER] були придбані та зареєстровані на прізвище відповідача в період шлюбу. Відповідно до положень частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин (п. 30 постанови Пленуму). Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для визнання майна спільною сумісною власністю необхідно довести факт спільного придбання майна та наявності коштів у сторін, джерел їх походження. Як слідує із тексту позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу, яка подана нею до Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області 31 серпня 2016 року (а.с.161), на той момент подружжя Мосежних уже три роки не проживали разом, не піклувалися один про одного, між ними не існувало майнового спору. Такі обставини, як встановлені судом, зафіксовані в судовому рішенні за результатами розгляду справи про розірвання шлюбу від 21 листопада 2016 року (а.с. 162). Відповідач категорично стверджує в судовому засіданні, що подружні стосунки було припинено 30 вересня 2013 року, коли він перебував на заробітках у Норвегії (а.с. 83-84), і з тих пір ніколи не відновлювалися. Представник позивача в уточненій позовній заяві (а.с. 113-117) зазначає, що позовна заява про розірвання шлюбу позивачем була написана з шаблона, а тому викладені в ній факти не слід сприймати як встановлені судом. Крім того, наголошує, що позивач разом з відповідачем з 01 червня до 01 листопада 2014 року та з 25 листопада 2015 до 25 серпня 2016 року перебувала на заробітках разом з відповідачем [PERSON] , а тому твердження про припинення подружніх стосунків у 2013 році не відповідає дійсності. Однак, такі твердження представника позивача спростовані в цьому судовому засіданні відтвореним на підставі ч. 3 ст. 247 ЦПК України технічним записом судового засідання про розірвання шлюбу у справі № 676/4527/16-ц. Так, позивач [PERSON] в своїх поясненнях суду 21 вересня 2016 року заявила, що [PERSON] поїхав на заробітки в Норвегію в червні 2013 року, а через три місяці 30 вересня 2013 року написав, що розриває зі мною стосунки і бажає розірвання шлюбу; що три роки вони не живуть разом; що вона їздила на заробітки у Норвегію, але жила і працювала в іншому місті далеко від [PERSON] , і за цей період вони двічі зустрічалися. Ці самі обставини позивач у справі про розірвання шлюбу підтвердила в судовому засіданні 21 листопада 2016 року. Крім того, стандартизованими контрактами для стажистів (переклад на а.с. 102-103, 122, 126), які подали суду сторони стверджується, що в період 2014-2016 роки позивач працювала в Норвегії в м. Гартнер, а відповідач - в м. Осло (відстань між містами біля 300 кілометрів). Таким чином, відповідач належними та достатніми доказами спростував обставину, що рухоме майно, яке є предметом цього позову, придбане колишнім подружжям за спільні кошти та в інтересах сім`ї, тобто є спільним майном подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте особою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, є особистою приватною власністю цієї особи. Для застосування положень ст. 60 СК України та визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період юридичного шлюбу, але в період триваючого три роки фактичного припинення подружніх відносин за особисті кошти відповідача, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/1193/17-цта у постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачу в позові, судові витрати їй не відшкодовуються.

Outcome: dismissed