Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

сторони в шлюбі з 30.08.2014р., мають сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] 22.10.2019р. звернулась із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, тому припинили подружні стосунки, спільно не проживають, сім`я розпалась, інше, просила розірвати шлюб. В суді [PERSON] позов підтримала, пояснила, що подружнє життя з відповідачем не склалось в основному через відсутність взаєморозуміння, спроби налагодити сімейні стосунки позитивного результату не дали, тому в серпні 2019р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають, дала інші пояснення, настоює на розірванні шлюбу, від стягнення судових витрат з відповідача відмовилась. Відповідач [PERSON] підтвердив покликання позивачки про припинення подружніх стосунків з серпня 2019р. та відокремлене проживання, покликаючись, що подальше збереження шлюбу є недоцільним, теж просить про розірвання шлюбу з позивачкою. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із пояснень сторін, із свідоцтва про шлюб та копій свідоцтва про народження (а.с.6, 7) убачається, що сторони в шлюбі з 30.08.2014р., мають сина [PERSON] , [INFO] , в серпні 2019 р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають. Позивачка [PERSON] настоює на розірванні шлюбу з відповідачем, мотивуючи тим, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач [PERSON] покликаючись про недоцільність подальшого збереження шлюбу, теж просить про розірвання шлюбу з позивачкою. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд приходить до висновку, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, а тому задоволює позов.

Outcome: approved