Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Сторони перебувають в шлюбних стосунках починаючи з 20 лютого 2013 року. Від спільного життя неповнолітніх дітей немає. Позивач просить розірвати шлюб, посилаючись на те, що між подружжям виникли стійкі неприязні відносини, конфлікти. Шлюбне життя у сторін не склалося через несумісність характерів та неможливості примирення. На протязі двох років шлюбні стосунки між сторонами припинилися повністю, вважає, що сім'я розпалася остаточно та подальше спільне проживання стало неможливим. У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу не заперечувала. Вказує, що дійсно мають різні погляди з позивачем на спільне життя, оскільки позивач за час їхнього життя не працював, не поважав її як дружину та періодично вчиняв насильство в сім'ї. При розірванні шлюбу просить змінити прізвище на дошлюбне [PERSON] та судові витрати стягнути з позивача, оскільки саме він є ініціатором розірвання шлюбу в судовому порядку. Представник відповідачки [PERSON] підтримав доводи відповідача стосовно причин припинення сімейних стосунків. Заслухавши пояснення відповідача, доводи позивача викладені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі з 20 лютого 2013 року. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Як вказує позивач так і визнається відповідачем на протязі останніх двох років шлюбно-сімейні відносини між сторонами погіршувалися, а з липня 2016 року припинилися повністю. Відповідно до ст.. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст..112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень п. 10 5 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцйією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя . Враховуючи те, що сторони не проживають разом та на примирення не згодні, а також те що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач, позов визнає, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, а тому позов необхідно задовольнити, розірвавши шлюб сторін. Згідно ст.. 113 СК україни особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», розірвання шлюбу, здійснене судом після набрання чинності цим Законом, не підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану. У таких випадках, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що сторони припинили спільне проживання, спільного господарство, на примирення не націлені та збереження сім'ї неможливе. Враховуючи відсутність у сторін морально - правової основи шлюбу, яка ґрунтується на почуттях взаємної поваги та любові, взаємній підтримці та допомозі, враховуючи фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом розірвання шлюбу, укладеного між сторонами. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до 119, 120 ЦПК України, при подачі позову, зокрема про розірвання шлюбу підлягає до сплати судовий збір,розмір якого встановлюється Законом України «Про судовий збір». Позивач ані до початку розгляду справи, так і в ході її розгляду не надав суду доказів неможливості сплати судового збору, а також доказів, щодо можливості звільнення його від сплати судового збору, у зв'язку з чим суд вважає необхідним стягнути судові витрати з позивача.

Outcome: approved