Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Сторони звернулись з зазначеними позовами до суду. Позови об'єднані в одне провадження. [PERSON] подала позов, посилаючись на те, що вона з відповідачкою є співвласниками будинку [ADDRESS], так відповідачці [PERSON] належить 1/6 частин житлового будинку, а їй 5/6 частин. Будинок між ними в натурі не поділено, проте було досягнуто угоди про користування ним та земельною ділянкою. Відповідачка [PERSON] огородила 1/6 частину земельної ділянки парканом, який проіснував до 2014 року. Пізніше [PERSON] самовільно прибудувала до будинку: коридор, кухню та житлову кімнату розміром 5,85 м на 5,10 м та три сараї. Рішенням виконкому Фастівської міської ради № 173/8 від 21.11.2000 року відповідачці [PERSON] було дозволено включити самовільну прибудову та сараї до загального майна домоволодіння, в результаті чого збільшились розмір на 11/20 частин та вартість всього будинку. 10 січня 2001 року між співвласниками будинку було укладено договір конкретного користування цим будинком, в якому хоча і зазначені нові частки співвласників у вартості будинку, яким вони користуються, проте цим договором не змінено частки у власності на будинок, оскільки право власності в нових частках належним чином за співвласниками не визнано. Рішенням Фастівської міської ради № 16/25-ХLIV-VI від 12.09.2013 року відповідачці [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж на земельні ділянки площею 0,0536 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0071 га у власність для ведення особистого селянського господарства. Дане рішення вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Оскільки відповідачем Фастівською міською радою в порушення вимог закону на підтвердження розміру частки [PERSON] у праві власності на будинок було взято до уваги договір конкретного користування будинком, який не являється правовстановлюючим документом і не засвідчує право власності [PERSON] на 11/20 частин цього будинку та передано у приватну власність частину земельної ділянки в розмірі, який абсолютно не відповідає її частині у власності на будинок. Тому позивач [PERSON] просить суд поділити будинок в натурі та визнати за нею право власності на 9/20 частин будинку, а також визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до часток у праві власності на будинок. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, пославшись на вищезазначені обставини та просили суд, визначити порядок користування земельною ділянкою по варіанту №2 судової будівельно-технічної експертизи, оскільки він є найбільш доцільним та технічно виваженим. Зустрічний позов визнають. Відповідачка позов визнала частково і також звернулась до суду з позовом, посилаючись на те, що вона з [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Будучи власником 1/6 частини будинку, вона відкрито із відома та згоди інших співвласників, за власний кошт та власними силами прибудувала до своєї частини будинку: коридор, кухню та житлову кімнату та побудувала три сараї. Всі ці прибудови були узаконені рішенням виконкому Фастівської міської ради №173/8 від 21.11.2000 року. Також даним рішенням було надано згоду на включення новоствореного майна до загального майна домоволодіння [ADDRESS], таким чином її частка склала 11/20. Після чого, було укладено договір конкретного користування будинком з перерозподілом його часток від 10.01.2001 року. Договір конкретного користування земельною ділянкою укладено не було. Користування земельною ділянкою відбувалося без будь-яких правовстановлюючих документів. Просить суд визнати за нею право приватної власності на 11/20 частин житлового будинку [ADDRESS] та виділити їх в натурі і припинити спільну часткову власність на будинок. По судовій будівельно-технічній експертизі щодо порядку користування земельною ділянкою просила суд застосувати варіант №3. Представник відповідача [PERSON] первісний позов визнав частково, позов [PERSON] підтримав. Представник відповідача [PERSON] первісний позов визнав частково, лише в частині поділу майна, відносно поділу земельної ділянки по варіанту №2, який пропонує позивач не згоден, просить розподілити земельну ділянку по варіанту №3. Представник Фастівської міської ради в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позови слід задовольнити. Судом встановлено: власниками будинку [ADDRESS] являлись: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 частині кожна. 27 січня 1967 року після смерті [PERSON] належна їй 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом перейшла у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частині кожному. 03 лютого 1982 року [PERSON] отримав у дар від [PERSON] 1/2 частину будинку і став власником вже 2/3 частин будинку. Після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] на підставі виданого 15 серпня 2000 року свідоцтва про право на спадщину за законом позивачка [PERSON] стала власником 2/3 частин житлового будинку. Спадщина належить спадкоємцеві з моменту її відкриття. Таким чином, правовстановлюючими документами, як належними та відповідними доказами, підтверджується, що з моменту вступу позивачки [PERSON] у спадщину після смерті чоловіка станом на [INFO] співвласниками будинку стали: позивачка [PERSON], - 2/3 частин будинку, відповідачка [PERSON]- 1/6 частини будинку, [PERSON] -1/6 частини будинку. Статтею 42 ЗК (в ред.1990 р) було визначено порядок розпорядження і використання земельних ділянок громадянами, яким жилий будинок, господарській будівлі і споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної) власності, а саме: використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарській будівлі. Відповідно до зазначених норм земельного законодавства співвласники будинку стали користуватись присадибною земельною ділянкою у розмірах, встановлених пропорційно до розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, а саме: відповідачка [PERSON] - 1/6 частиною земельної ділянки, позивачка [PERSON] разом із [PERSON] - 5/6 частинами земельної ділянки. Згодом [PERSON] відчужила позивачці [PERSON] шляхом укладення договору дарування належну їй 1/6 частину цього будинку і позивачка стала власником 5/6 його частин. Будинок між співвласниками в натурі поділено не було, проте співвласники досягли угоди про користування ним. Також співвласники дійшли згоди щодо користування і земельною ділянкою. Відповідачка [PERSON] огородила 1/6 частину земельної ділянки парканом, який проіснував до 2014 року. Таким чином, відповідачка [PERSON] як власник 1/6 частини будинку, згідно до вимог закону з 1967 року користується і 1/6 частиною земельної ділянки. Згодом [PERSON] самовільно прибудувала до будинку коридор, кухню та житлову кімнату розміром 5,85 м на 5,10 м та три сараї. Рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради № 173/8 від 21.11.2000 року відповідачці [PERSON] було дозволено включити самовільну прибудову та сараї до загального майна домоволодіння, в результаті чого збільшились розмір та вартість всього будинку. 10 січня 2001 року між співвласниками будинку було укладено договір конкретного користування цим будинком, в якому хоча і зазначені нові частки співвласників у вартості будинку, яким вони користуються, проте цим договором не змінено частки у власності на будинок, оскільки право власності в нових частках належним чином за співвласниками не визнано. Кожен власник виділеної в натурі частини будинку має право на приватизацію земельної ділянки, на якій розташована належна йому частина будинку, проте цей процес повинен відбуватись відповідно до вимог закону. Рішенням Фастівської міської ради № 16/25-ХLIV-VI від 12.09.2013 року відповідачці [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж на земельні ділянки площею 0,0536 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0071 га у власність для ведення особистого селянського господарства. Дане рішення органу місцевого самоврядування є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Звертаючись до Фастівської міської ради із заявою про передачу їй у власність частини земельної ділянки, відповідачка [PERSON] помилково послалась на договір конкретного користування як на правовстановлюючій документ, безпідставно вважаючи себе власником 11/20 частин будинку (а не 1/6 його частини згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.01.1967 року). Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою. В свою чергу, Фастівською міською радою в порушення вимог закону на підтвердження розміру частки [PERSON] у праві власності на будинок було взято до уваги договір конкретного користування будинком, який не являється правовстановлюючим документом і не засвідчує право власності [PERSON] на 11/20 частин цього будинку. Таким чином, підставою постановлення оскаржуваного рішення Фастівської міської ради став не правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності громадянина на частину будинку, а угода, домовленість між співвласниками щодо користування будинком. Відповідачем Фастівською міською радою в порушення вимог закону не враховано, що при укладенні такої угоди не надавався дозвіл органів місцевого самоврядування на переобладнання одноквартирного будинку в двоквартирний, не визначалась і не сплачувалась грошова компенсація тому із співвласників, частка якого зменшуються в результаті розділу на дві квартири, не визнавалось за співвласниками право власності на будинок в нових частках з обов'язковою сплатою державного мита, а за наслідками цієї угоди не надавались окремим квартирам окремі поштові адреси. Таким чином, оскільки не було дій і наслідків, які є ознакою поділу будинку в натурі, то не відбулося і самого поділу , а тому і не підтверджено, що відповідачка [PERSON] є власником 11/20 частин будинку. Органом владних повноважень в порушення вимог чинного законодавства не враховано, що, оскільки [PERSON] є власником 1/6 частини будинку і з 1967 року користується 1/6 частиною земельної ділянки, то саме в цих розмірах має право приватизувати цю частину земельної ділянки і то тільки за умови попереднього поділу будинку в натурі. Таким чином, оскаржуваним рішенням за відсутності поділу будинку в натурі відповідачці [PERSON] передано у приватну власність частину земельної ділянки в розмірі, який абсолютно не відповідає її частині у власності на будинок, що суперечить чинному законодавству. Отже, виходячи з наведеного, рішення Фастівської міської ради №16/25-ХLIV-VI від 12.09.2013 року в частині надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж на земельні ділянки площею 0,0536 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0071 га у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованих по [ADDRESS] є неправомірним, в зв'язку з його незаконністю, що відповідно до ст.ст.15, 16, ЦК України та ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надає позивачці право на захист цивільних прав та інтересів шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Для встановлення можливих варіантів порядку користування земельною ділянкою в справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Вирішуючи питання про можливий варіант поділу земельної ділянки, суд приходить до наступного: варіант поділу №2 є найбільш доцільним, технічно виваженим і таким, що ґрунтується на вимогах закону щодо розміру земельної ділянки відносно розміру ідеальних часток співвласників в будинку, та найбільш відповідає інтересам співвласників, є раціональним, оскільки при цьому варіанті поділу розмір земельних ділянок відповідає розміру ідеальних часток співвласників у будинку, а саме: 1/6 частина будинку перебуває у власності [PERSON] і розмір її земельної ділянки становить 1/6 частину від всієї площі ( 0,1174 га) - 195, 67 кв.м, а 5/6 частин перебувають у власності [PERSON] й експертом запропоновано виділити їй 5/6 частин землі - 978.33 кв.м. Цей варіант розподілу землі відповідає тому, що фактично склався між співвласниками і існує вже багато років, а тому відсутня необхідність перенесення дерев'яного паркану та демонтажу літнього душу, що належать [PERSON], на відміну від запропонованого експертом варіанту№ 1 розподілу, в цьому варіанті довжина земельної ділянки для обслуговування частини будинку [PERSON] відповідає довжині самої частині будівлі і складає 4,10 м, на відміну від запропонованого експертом варіанту №1, в якому довжина зменшується до 3,92 м і її лінія визначена під кутом до будівлі. Щодо запропонованого експертом варіанту №1 розподілу земельної ділянки. Колонка, прохід до якої зі сторони частини будинку [PERSON] визначений експертом в цьому варіанті розподілу за рахунок моєї земельної ділянки, розташована на сусідній земельній ділянці, власником якої є [PERSON] Тому для користування водою [PERSON], необхідно ще вирішити питання із власником сусідньої земельної ділянки щодо встановлення земельного сервітуту. Суд вважає, що оскільки водяна колонка розмішена на земельній ділянці [PERSON], то не раціонально забирати і у [PERSON] частину землі, звужуючи прохід до її частини будинку, і потім ще обтяжувати земельну ділянку сусіда сервітутом. Раціональніше відразу встановити сервітут для проходу до колонки із земельної ділянки [PERSON] Крім того, як свідчить довідка КП «Фастівводоканал» від 16.06.2014 року у [PERSON] є технічна можливість відведення водопостачання до житлового будинку [ADDRESS] від водопровідної колонки, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] при умові отримання офійційного дозволу від землевласника [PERSON] Разом з тим, при варіанті № 1 [PERSON] необхідно буде перенести дерев'яний паркан та демонтувати літній душ, а належний [PERSON] трубопровід, проведений від водяної колонки, розташованої на сусідній земельній ділянці, до її частини будинку буде проходити по земельній ділянці, що перебуватиме в користуванні [PERSON], що потенційно в разі необхідності його обслуговування та ремонту може призвести до нових спорів між співвласниками. Щодо запропонованих експертом варіантів №3 та №4 розподілу земельної ділянки. Ці варіанти розподілу земельної ділянки є відповіддю експерта на питання, поставлені відповідачкою [PERSON] на вирішення судової будівельно-технічної експертизи. Проте, оскільки розподіл землі між співвласниками в частках 11/20 та 9/20 суперечить чинному законодавству (ст.91 ЗК УРСР від 08.07.1970 року), то висновок експерта щодо цього питання не може бути взято судом до уваги як такий, що не відповідає вимогам закону. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Outcome: approved