Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі позивач, або ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за №2006555398 від 04 листопада 2013р. у розмірі 22688,88 грн., та судові витрати у сумі 1600 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 листопада 2013р. між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №2006555398, згідно умов якого позичальнику надано кредит на загальну суму 20000,00 грн. строком на 36 місяців з 04 листопада 2013 року по 04 листопада 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 0,01% річних. Згідно умов кредитного договору, відповідач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору, але порушив зобов'язання викладені в кредитному договорі щодо строків повернення кредиту та відсотків за його користування. 22 грудня 2014р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за вказаним договором. Станом на 24 листопада 2016р. відповідач має заборгованість у сумі 22688,88 грн., яка складається з наступного: залишок заборгованості за кредитом 16628,16 грн.; відсотки за користування кредитом 1,34 грн., комісія за обслуговування кредиту 6059,38 грн. Оскільки відповідач у добровільному порядку суму вказаної заборгованості не сплачує, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судовому засіданні зазначила, що дійсно отримувала кредит. Намагалась його повертати. Проте, у звязку зі складним матеріальним становищем не має такої можливості. Вважала безпідставною позовну вимогу в частині стягнення комісії, оскільки її розрахунок належним чином не підтверджений. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2013 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №2006555398. Відповідно до умов кредитного договору відповідачу надано кредит на загальну суму 20000,00 грн., з яких: на споживчі цілі 19800,00 грн.; на придбання послуг у продавця 2 ТОВ «ОКЛОК» - 200 грн., строком на 36 місяців з 04 листопада 2013 року по 04 листопада 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі\~ 0,01% річних. Згідно вимог п. 1.2.1 договору для придбання товару Банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені договором та Додатком №1 «Графік платежів», що є невід'ємною частиною, а також виконувати інші умови договору. ПАТ «ОТП Банк» свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит на загальну суму 20000,00 грн. Відповідно до умов договору факторингу №22/12/14/1-1, укладеного 22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», право вимоги за кредитним договором № [NUMBER] від 04 листопада 2013р. було відступлено позивачу ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 24 листопада 2016р. становить 22688,88 грн., та складається з залишку заборгованості за кредитом у сумі 16628,16 грн., відсотків за користування кредитом в сумі 1,34 грн., комісії за обслуговування кредитом у сумі 6059,38 грн. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~\~ З вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.\~\~ Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).\~\~ Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 2. ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, допустивши таким чином заборгованість, яка підтверджується інформаційним листком. Частиною 1\~ст. 11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У той же час, суд частково погоджується з вказаним розрахунком, виходячи з наступного. Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених\~постановою НБУ від 18 червня 2003р. за №255\~(в подальшому - Правила №255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходить, що комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку. Відповідно до абзацу 3\~ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»\~банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.4 Правил надання інформації про умови кредитування, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу та обґрунтувати її вартість (зокрема, нормативно-правовими актами щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів і тарифів). У підпунктах а); б); в) зазначеного вище пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ Правил № 255 наведено перелік банківських комісій, які класифіковані в залежності від мети їх оцінки та основи обліку пов'язаного з ними фінансового інструменту. Однак зі списку не вбачається такого виду комісії як\~комісія за надання та обслуговування кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам. По-перше, комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику за замовленням останнього. По-друге, кредитний договір має містити обґрунтований розрахунок розміру комісії. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Такого виду цивільно-правової відповідальності як комісія законодавством не передбачено. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про стягнення з відповідача комісії слід відмовити, оскільки така вимога не ґрунтується на нормах чинного законодавства та не підтверджена належними та допустимими доказами. Таким чином, з відповідача на користь ТОВ «ОТП Факторинг» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №2006555398 від 04 листопада 2013 року на загальну суму\~16629,5 грн., яка складається з:\~залишку заборгованості за кредитом у сумі 16628,16 грн., та заборгованості по відсоткам у сумі 1,34 грн. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин на користь позивача з відповідача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1172,8грн.

Outcome: partial