Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

сторони в шлюбі з 28.07.2012р., мають сина [PERSON], 03.05.2013р.н. [PERSON] 10.07.2018р. звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на сина [PERSON], 2013р.н., в сумі 2\~000 грн. щомісячно, мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачем не склалось, через відсутність взаємопорозуміння, вони часто сварились, тому припинили подружні стосунки, спільно не проживають, примирення неможливе, що відповідач матеріально не забезпечує сина, інше, просила шлюб розірвати та стягнути аліменти на дитину. Позивачка в суд не зявилась, представник позивача адвокат [PERSON] вимоги підтримала, на їх обґрунтування покликається на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач позов визнав, згідний надавати утримання сину в сумі 2\~000 грн. щомісячно, зазначив що в січні 2018р. припинили подружні стосунки з позивачкою, що з цього часу сімєю не проживають, примирення між ними неможливе, просив розірвати шлюб. Враховуючи, що відповідач в підготовчому засіданні позов визнав, суд з огляду на положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України, ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Із пояснень відповідача, із змісту позову та копій свідоцтва про шлюб і народження убачається, що сторони в\~шлюбі з\~28.07.2012р.,\~мають сина\~[PERSON],\~03.05.2013р.н.,\~в січні\~2018р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають (а.с. 2-3, 5, 6). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Як убачається із змісту позову [PERSON] та пояснень її представника в суді (а.с. 2-3) вона не бажає поновлювати сімейні стосунки з відповідачем, настоює на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON], як убачається із його пояснень в суді теж просить про розірвання шлюбу з позивачкою. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.\~\~Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За положеннями ст.ст. 84, 180, 183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із змісту позову [PERSON] (а.с.2-3) видно, що відповідач регулярного утримання сину [PERSON], 03.05.2013р.н. не дає, їй одній матеріально важко утримувати дитину. Відповідач [PERSON] в суді заявив, що згідний надавати утримання сину в сумі 2\~000 грн. щомісячно. За наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати 2\~000 грн. щомісячно на утримання сина [PERSON], 03.05.2013р.н., починаючи з 10.07.2018р. і до повноліття дитини. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в користь позивачки 704 грн. 80 коп. та в дохід держави - 704 грн. 80 коп. судових витрат.

Outcome: approved