Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

ТОВ «Веллфін» (далі «Позивач») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 38 635,50 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору позики №115189 від 01.01.2016 року, відповідачу [PERSON] була перерахована та отримана на картковий рахунок сума позики в розмірі\~ 900,00 грн. Позивач належним чином виконав умови договору позики, в той час як Відповідач отримані кошти в передбачені строки не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. За розрахунком позивача, [PERSON] станом на 16.01.2020 року має заборгованість в розмірі 38635 грн. 50 коп., яка складається з наступного: - 900,00 грн. заборгованість за основним боргом; - 9 520,50 грн. заборгованість по відсоткам; - 28 215,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Посилаючись на приписи законодавства України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованості за договором позики №115189 від 01.01.2016 року у загальній сумі 38 635,50 грн. та судові витрати у розмірі 2 102,00 грн. Ухвалою суду від 16.03.2020 року було відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.72). 15.06.2020 року у встановлений судом строк на адресу суду від представника Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що Відповідач повністю заперечує позовні вимоги з наступних підстав. Згідно до договору позики №115189 від 01.01.2016 року Відповідач отримав грошові кошти в позику в розмірі 900,00 грн. строком на 10 днів з кінцевим терміном погашення до 11.01.2017 року. Позивач зазначає, що борг не повернуто в розмірі тіла позики 900,00 грн.; заборгованість по відсотках 9 520,50 грн. та заборгованість за простроченими відсотками 28 215,00 грн. Однак з такими вимогами і сумою заборгованості Відповідач не згодний, оскільки погасив заборгованість по позиці. Згідно умов договору та довідки щодо заборгованості, кошти Відповідачем мали бути повернути 11.01.2017 року. Тобто з 12.01.2017 року у Позивача виникло право вимоги до боржника по стягненню боргу. Позивач же звернувся до суду 17.01.2020 року, тобто після спливу 3-х років позовної давності. В зв`язку з вище зазначеним просив застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.87-88). В судове засідання 22.09.2020 року представник Позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просив позов задовольнити (а.с.4). В судове засідання 22.09.2020 року представник Відповідач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленою належним чином, про причини неявки не повідомила, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від неї не надходило (а.с.96). В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно із ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 01.01.2016 року між позивачем ТОВ «Веллфін» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики №115189 (далі «договір»), на підставі якого відповідачу перерахована та отримана на картковий рахунок сума позики в розмірі\~ 900,00 грн., з кінцевим терміном погашення до 11.01.2017 року (а.с.19-23, 25-27). Проте, відповідач [PERSON] порушив умови договору у зв`язку з чим утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 16.01.2020 року складається з наступного: 900,00 грн. заборгованість за основним боргом; 9 520,50 грн. заборгованість по відсоткам;\~ 28 215,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Згідно з договору позики №115189 від 01.01.2017 року та довідки щодо заборгованості за договором №115189 від 01.01.2016 року, кошти Відповідачем мали бути повернути 11.01.2017 року (а.с.19-24). Втім, як вбачається з конверту, який міститься в матеріалах справи, Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав лише 17.01.2020 року, тобто після спливу 3-х років позовної давності (а.с.30). Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача просив суд застосувати до вимог позивача позовну давність (а.с.87-88). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з практикою ЄСПЛ до такого майна відносяться й грошові кошти. У той же час, ЄСПЛ зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Крім того, національне законодавство України встановлює наступне. Щодо виконання зобов`язання простроченого боржника після спливу строку (терміну) такого виконання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Проте у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, судом встановлено факт пропуску позивачем позовної давності. З огляду на викладене суд погоджується з аргументами відповідача про те, що з цих підстав у задоволенні його позовних вимог необхідно відмовити повністю. Обставин, які б слугували підставою для зупинення або переривання строку позовної давності судом не встановлено. Про поважність пропущення позовної давності позивачем заявлено не було. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, не підлягають задоволенню й вимоги про покладення на відповідача судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed