Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Сторони одружені з 28.01.1995 року. Шлюб зареєстрований відділом РАГС Головного управління юстиції в Запорізькій області, актовий запис № 1142. Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку [PERSON], [INFO] та чотирьох неповнолітніх дочок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Діти свого доходу не мають, проживають з позивачкою, знаходяться на її утриманні, та після розірвання шлюбу залишаться проживати з нею. Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, вказавши в заяві, про те, що фактично шлюбні відносини з відповідачем припинені з січня 2015 року через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя, утрати почуття поваги та любові один до одного, неодноразові спроби зберегти сімю бажаного результату не дали, відповідач не допомагає позивачці у вихованні та утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, влаштовує сварки, скандали, які впливають на емоційний стан не тільки позивачки, але і дітей. Він не в змозі підтримувати нормальну моральну атмосферу в родині, постійно принижує та ображає позивачку та доньок, навіть застосовує до позивачки фізичну силу. З січня 2015 року сторони подружніх стосунків не мають, спільне господарство сторонами не ведеться, хоча вони і проживають за однією адресою, відповідач матеріально не допомагає, комунальні послуги не сплачує, у звязку з чим позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на чотирьох неповнолітніх дітей. Вважаючи збереження родини неможливим, позивачка просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу бажає залишити своє шлюбне прізвище «Торубалко». Відповідач проти розірвання шлюбу заперечує, посилаючись на свої релігійні переконання, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що їх стосунки з дружиною досить складні, поваги від неї він тривалий час не відчуває, але він не бажає розірвання шлюбу, оскільки, є пастором Церкви [PERSON], вважає розірвання шлюбу зрадою та гріхом, тому що діти повинні виховуватись в повній сімї, слідувати божим заповідям, у звязку з чим, просить суд надати додатковий строк для примирення, оскільки наданий судом двомісячний термін для примирення бажаного результату не дав. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, тому що сторони припинили шлюбні відносини з січня 2015 року, проживають в одному будинку, але майже рік не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства, фактично не спілкуються. Позивачка категорично не згодна на примирення, протягом двох місяців, наданих сторонам на примирення за клопотанням відповідача, відновити шлюбні стосунки сторони не змогли, натомість, позивачка остаточно втратила до нього всяку повагу, впевнившись у необхідності розірвання шлюбу по причині того, що відповідачем не було зроблено жодних поступок у вирішенні сімейних питань, оскільки, відповідач вважає, що поступає виключно правильно, як йому наказано його вірою, а дружина повинна беззаперечно йому підкорюватись. Такою поведінкою він тільки підриває її психоемоційний стан як дружини та матері, і їх пятьох дочок (одна з яких вже повнолітня), які постійно бачать сварки та суперечки своїх батьків, бояться та стороняться свого батька. Згідно ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 21 та ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. До того ж, ч. 9. ст. 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Тобто, шлюбні відносини регулюються нормами діючого законодавства України, нормами моралі, а не релігійними догматами, як вважає відповідач, тобто, шлюб є вільним волевиявленням подружжя, тому посилання відповідача на те, що розірвання шлюбу це, за вірою, зрада зі сторони позивачки та гріх, суд розцінює виключно як емоційний прояв його релігійних переконань, та як спробу впливати на позивачку та підкорити її своїй волі, хоча, згідно абз. 2 ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Оскільки, родина сторін фактично вже майже рік існує лише формально, тому що стосунки сторонами не підтримуються, проживають вони в одному будинку як сусіди із напруженими відносинами, тому, суд вважає, що родина сторін розпалася та їхній шлюб варто розірвати, витрати по оформленню розірвання шлюбу в органах РАЦС покласти на відповідача. Питання про утримання неповнолітніх дітей вирішується в судовому порядку. Питання про розподіл сумісного майна подружжя буде вирішуватись окремо. До того ж, позивачка була звільнена судом від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, оскільки має на утриманні пятьох дітей, четверо з яких неповнолітні та вона знаходиться у складному матеріальному становищі, тому, суд вважає, що суму судового збору в розмірі 487,20 грн. слід стягнути з відповідача по справі.

Outcome: approved