Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

ТОВ «Житлосервіс-КР» є субєктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг. [PERSON] є власником нежилого приміщення розташованого за адресою: вул. Курчатова, буд.1, прим.17, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4-5). [PERSON] є споживачами послуг, що надаються ТОВ «Житлосервіс-КР» за адресою: вул. Курчатова, буд.1, прим.17, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Визначаючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вони склались у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, а тому регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. За змістом ч. 1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. З розрахунку заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2013 по 31.07.2015 видно, що відповідач не здійснювала оплату за отримані житлово-комунальні послуги, що й призвело до утворення заборгованості в розмірі 1301,47 грн. (а.с.6). Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як видно з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат в розмірі 978,71 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості станом на 31.07.2015. Оскільки у звязку із несплатою відповідачем вартості отриманих житлово-комунальних послуг позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, на яку відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення (а.с.7). Окрім того, 29.01.2016 ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області скасовано судовий наказ №177/2078/15-к (2н/177/105/15) від 08.10.2015 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованості у розмірі 1301,47 грн., витрат від інфляції 978,71 грн. та судового збору 121,80 грн. (а.с.8-9). Також, ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17.02.2017 повернуто ТОВ «Житлосервіс-КР» позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги для подання до належного суду. Доказів належної оплати житлово-комунальних послуг відповідач суду не надала. Разом з тим, відсутність укладеного між відповідачем та ТОВ «Жилосервіс-КР» договору про надання житлово-комунальних послуг, не тягне за собою недійсність відносин по фактичному наданню таких послуг та не звільняє відповідача від обовязку внесення оплати за надані їй та спожиті послуги. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості у розмірі 1301,47 грн., з урахуванням нарахованих інфляційних втрат 978,71 грн., яка є доведеною обсягом наявних доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач зобов'язаний проводити оплату наданих послуг, однак не виконувала належним чином зобов'язання, заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги підлягає стягненню у примусовому порядку. Вказані в позові обставини відповідачем не спростовані. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат судового збору у розмірі 1600,00 грн., сплаченого ним при подачі позовної заяви до суду, тому, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд, з врахуванням положень ст.141 ЦПК України, вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved