Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що 18.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», права вимоги якого за кредитними договорами у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 10.12.2010 року передано ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та відповідачем [PERSON] було укладено відповідний кредитний договір № ML-B00/154/2008, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 49 980,00 доларів США та прийняв на себе відповідні зобов'язання щодо порядку повернення коштів банку. В забезпечення своєчасності виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором 18.09.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № SR-B00/154/2008. В порушення своїх зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором, станом на 26.08.2014 року, [PERSON] заборгував позивачу 31 968,13 доларів США, що станом на 26.08.2014 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 427 266,84 грн. Крім того, нараховано пеню за порушення строків погашення кредиту в розмірі 1 599 527,89 грн. Погашати заборгованість за вищезазначеним кредитним договором відповідачі в добровільному порядку відмовляються, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідачів солідарно вищевказану суму боргу. 02.04.2015 року в судовому засіданні представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог (а.с.93), в якій просила стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 02.04.2015 року становить 3 490 626,70 грн., з яких: 31 968,13 доларів США, що станом на 02.04.2015 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 750 672,43 грн., - заборгованість по тілу кредиту та сума пені у розмірі 2 739 954,27 грн., а також судові витрати, понесені на сплату судового збору. В судовому засіданні 23.09.2015 року сторони не з`явилися. Попередньо через канцелярію суду від представника позивача за довіреністю Мельникової М.В. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Від відповідачів також попередньо через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнають, просять застосувати строк позовної давності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Крім того, через канцелярію суду від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву та заяви про застосування строку позовної давності. В своїх запереченнях відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки сплив строк позовної давності як до основної вимоги так і до додаткової вимоги, так як останній платіж він здійснив 17.05.2011 року (продаж заставного майна) в сумі 16844,04 доларів США, що і вбачається із розрахунку позивача, тому строком, коли позивач дізнався про порушення свого права, є 17.06.2011 року. Також відповідач посилається на п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), що передбачено ст.266 ЦК України. В доповненнях до заяви про застосування строку позовної давності відповідач [PERSON] зазначив, що на підставі вимоги позивача приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було видано виконавчий напис № 1167 від 07.12.2009 року. Згідно заяви від 12.04.2010 року про відкриття виконавчого провадження позивач просив стягнути борг в сумі 51171,36 дол. США, тобто позивач на підставі п.1.9 кредитного договору вимагав дострокового погашення всієї суми кредиту та відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Позивач в розрахунку заборгованості по клієнту [PERSON] за кредитним договором № ML-B00/154/2008 від 18.09.2008 року відобразив рух коштів, сплачених позичальником за весь час з моменту видачі кредиту, тобто з 18.09.2008 року по 17.05.2011 року, коли сплата коштів по кредитному договору повністю припинилася. Загальна сума заборгованості - 31968,13 дол. США. Як вбачається з розрахунку заборгованості останній платіж позичальник здійснив 17.05.2011 року (продаж заставного майна) в сумі 16844,04 дол. США. Тому про порушення свого права позивач дізнався 17.05.2011 року, а з позовом до суду звернувся лише в січні 2015 року. Також відповідач посилається на правову позицію, викладену в постановах ВСУ № 6-169цс14, № 6-125цс14, згідно якої, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, що відповідно змінює і позовну давність у спірних правовідносинах. Відповідач [PERSON] в своїх письмових запереченнях також просила відмовити в задоволенні позову, оскільки останній платіж [PERSON] здійснив 17.05.20111 року (продаж заставного майна) в сумі 16844,04 доларів США. Так як умовами кредитного договору визначено порядок здійснення кожного чергового платежу - 15 числа календарного місяця, то наступний платіж мав би бути здійснений 17.06.2011 року, саме з цієї дати позивач дізнався про своє порушене право. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні даного позову. Крім того, зазначила, що відповідно до ч.4 ст.559 ЦПК України порука вважається припиненою, оскільки позивач не звертався до неї як поручителя із вимогою про погашення заборгованості протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, ознайомившись з запереченнями відповідачів та заявами про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-B00/154/2008, згідно якого останній отримав кредит на придбання нерухомого майна в сумі 49 980,00 доларів США, який зобов'язався повернути в строк до 15.09.2023 року, зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотку 5% річних + FIDR, та прийняв на себе відповідні зобов'язання щодо порядку повернення коштів банку у розмірі та в строки, визначені кредитним договором (а.с.3-6). В забезпечення своєчасності виконання зобов'язань [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором 18.09.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки за № SR-B00/154/2008, відповідно до умов якого поручитель прийняла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань (а.с.7). Пунктом 4.1 договору поруки встановлено, що договір діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. 10.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором за всіма платежами, в тому числі за основним боргом, процентами та пенею. Отже, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № ML-B00/154/2008 від 18.09.2008 року, укладеного між останнім та ПАТ «ОТП Банк», що відповідає вимогам ст.514 ЦК України. ПАТ «ОТП Банк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав [PERSON] кредит у визначеному договором розмірі. Кредитні кошти надавались банком на підставі кредитної заявки позичальника від 18.09.2008 року (а.с.8) шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку. Згідно з умовами кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються (тобто щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту) (п. 4 частини № 1 кредитного договору). Відповідно до частини № 2 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено Договором (п.1.5.1); нараховані в порядку передбаченому цим договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в графіку платежів (п.1.5.1.1). Умовами договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобов'язань за цим договором. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати направлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дня одержання позичальником відповідної вимоги. Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Згідно розрахунку заборгованість за кредитним договором № ML-B00/154/2008 від 18.09.2008 року станом на 02.04.2015 року становить 3 490 626,70 грн., з яких: 31 968,13 доларів США, що станом на 02.04.2015 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 750 672,43 грн., - заборгованість по тілу кредиту та сума пені у розмірі 2 739 954,27 грн. (а.с.95). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно із ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За змістом ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Відповідно до п.1.5.1 частини № 2 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено Договором. Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 року (справа № 6-116цс13), від 29.10.2014 року (справа № 6-169цс14), які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Судом встановлено, що на підставі вимоги позивача приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було видано виконавчий напис № 1167 від 07.12.2009 року. Згідно заяви від 12.04.2010 року про відкриття виконавчого провадження позивач просив стягнути борг в сумі 51171,36 дол. США, тобто позивач на підставі п.1.9 кредитного договору вимагав дострокового погашення всієї суми кредиту та відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-169цс14, № 6-125цс14, згідно якої, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, що відповідно змінює і позовну давність у спірних правовідносинах. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 17.05.2011 року (з моменту продажу заставного майна, коли здійснив останній платіж в сумі 16844,04 дол. США), у той час як до суду з відповідним позовом позивач звернувся 05.01.2015 року, тобто із спливом трирічного строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, враховуючи те, що строк позовної давності до основної вимоги, тобто стягнення заборгованості по тілу кредиту сплив, суд дійшов до висновку, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення пені), тому в задоволенні позову слід відмовити. Також слід зазначити, що суд не приймає до уваги посилання відповідача на п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 04.02.2015 року № 6-239цс14, яка є обов'язковою відповідно до ст.360-7 ЦПК України. Поряд з цим, відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором. Згідно з п.п.3.2 ст.3 договору поруки у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, поручитель зобов'язаний здійснити виконання боргових зобов'язань в обсязі, заявленому кредитором протягом трьох банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора. Пунктом 4.1 договору поруки встановлено, що договір діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Враховуючи те, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобов'язання, тому зобов'язання за договором поруки припинилися. Відповідні висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах від 17.09.2014 року № 6-53цс14, від 29.01.2014 року № 6-155цс13, від 17.09.2014 року № 6-125цс14, які є обов'язковими відповідно до ст.360-7 ЦПК України. Таким чином, суд, дослідивши всі обставини справи, вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed