Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький завод кольорових сплавів» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, який обґрунтовано наступним. 19.04.2019 року між ТОВ «Запорізький завод кольорових сплавів» та [PERSON] укладено договір позики №35/19, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму грошових коштів у розмірі 18000,00 грн., що на момент укладення договору є еквівалентом 670,70 доларів США за офіційним курсом НБУ, а Позичальник зобов`язаний прийняти суму позики та повернути її в повному обсязі. Згідно умов договору позика надається Позичальнику на строк 24 місяці з дня фактичного отримання Позичальником грошових коштів. Позика повертається Позикодавцю щомісячно рівними частинами по 750 грн., починаючи з травня 2019 року. [PERSON] написав заяву про договірне утримання щомісячної суми позики із суми заробітної плати. Договором позики №35/19 передбачено, що у разі розірвання трудових відносин Позичальника з Позикодавцем з будь-яких підстав позика повертається у повному обсязі у день звільнення. У день звільнення із заробітної плати відповідача було списано грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики у розмірі 10121,93 грн. Інші грошові кошти Відповідачем не повернуті по сьогоднішній день. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на день подання позовної заяви становить - 7878,07 грн. Окрім того, 10.05.2019 року між ТОВ «Запорізький завод кольорових сплавів» та [PERSON] укладено договір позики №40/19, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму грошових коштів у розмірі 3122,00 грн., що на момент укладення цього договору є еквівалентом 118,93 доларів США за офіційним курсом НБУ, а Позичальник зобов`язаний прийняти суму позики та повернути її в повному обсязі. Згідно п. 2.1. Договору позики №40/19 позика надається позичальнику на строк 6 місяців з дня фактичного отримання позичальником грошових коштів. Відповідно до п. 2.2. Позика повертається Позикодавцю щомісячно рівними частинами по 750 грн., починаючи з травня 2019 року. [PERSON] написав заяву про договірне утримання щомісячної суми позики з суми заробітної плати. Пунктом 6.1.1. Договору передбачено, що у разі розірвання трудових відносин позичальника з позикодавцем з будь-яких підстав позика повертається у повному обсязі у день звільнення. Відповідач у день звільнення грошові кошти не повернув, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики №40/19 становить 3122,00 грн. Також позивач зазначає про те, що відповідно до умов договорів позик у випадку порушення позичальником строків повернення чергової частини позики, позичальник сплачує пеню позикодавцю у розмірі 0,2 % від суми несвоєчасно сплаченої частини позики за кожний день прострочення сплати. У випадку порушення позичальником строків повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати штрафу у розмірі двадцяти відсотків від суми заборгованості за позикою. Посилаючись на викладене позивач просить стягнути з відповідача на свою користь: суму заборгованості у розмірі 7 878,07 грн., пеню у розмірі 5750, 99 грн., штраф у розмірі 1 575,61 грн., а всього разом 15 204,67 грн. за договором позики №35/19 від 19.04.2019 року; суму заборгованості в розмірі 3 122,00 грн., пеню у розмірі 2 279,06 грн., штраф у розмірі 624,40 грн., а всього разом 6 025, 46 грн. за договором позики №40/19 від 10.05.2019 року. Також позивач просить судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 30.07.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі. 20.08.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач посилається на те, що позивачем при поданні позовної заяви порушено строки позовної давності, тому як відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). День звільнення відповідача - 15.05.2019 року, а тому строк позовної давності на стягнення штрафу та пені за договорами сплинув 15.05.2020 року. Окрім того, відповідач зазначає про те, що до позовної заяви долучені документи у копіях, які [PERSON] не підписував, що стало підставою для звернення відповідача до Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області з повідомленням про вчинення злочину. На думку відповідача, позивач при зверненні до суду з позовом не довів того факту, що він працював у позивача та був звільнений. З приводу договору позики №35/19 відповідач зазначає, що у договорі по батькові позичальника не відповідає його, оскільки зазначено через апостроф. Фактичної видачі коштів [PERSON] , як позичальнику, не відбулось. Видатковий касовий ордер від 03 травня 2019 року є підробкою, оскільки відповідач грошові кошти у розмір 18 000,00 грн. не отримував та касового ордеру не підписував. Заява, що долучена до матеріалів справи не підтверджує факту передачі грошових коштів, та до того ж не має обов`язкового реквізиту - дати складання цієї заяви. З приводу договору позики №-40/19 відповідач зазначає, що фактичної видачі коштів [PERSON] , як позичальнику, не відбулось. Відомість на виплату готівки №84 за 24.05.2019 року є підробкою, оскільки [PERSON] грошові кошти у розмірі 3122,00 грн. не отримував та відомість не підписував. Окрім того, у відомості на виплату готівки №84 за 24.05.2019 року взагалі не зазначено, що вона відноситься до договору позики №40/19 від 10.05.2019 року. На думку відповідача, зі змісту заяв долучених до позову не можливо встановити факт отримання коштів. Посилаючись на викладене, відповідач просить у задоволенні позову відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача, вимоги позову підтримав просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника відповідача адвоката Вартанової Г.М надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги іншій особі. На підтвердження представником відповідача надано наказ про відрядження до м. Бердянськ у Бердянське міжрайонне відділення судово-медичної експертизи, терміном на 1 календарний день 18.01.2021 року. Представник позивача проти відкладення розгляду справи заперечував. Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, то при його вирішенні суд виходить з наступного. За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Так, суд враховує, що представник відповідача адвокат Вартанова Г.М. про призначення розгляду справи на 18.01.2021 року була повідомлена, ще 03.12.2021 року, наказ про відрядження виданий 15.01.2021 року, тобто за три дні до судового засідання, відрядження оформлено на 1 день і саме на той, коли було призначено судове засідання у цій справі, яке до то ж було узгоджено із учасниками судового розгляду у попередньому судовому засіданні. Крім того, у своєму клопотанні про відкладення судового засідання представник відповідача посилається на надання правової допомоги іншій особі, разом з тим, наказ про відрядження не підтверджує вказані обставини. Суд також враховує, що адвокат Вартанова Г.М. неодноразово зверталася із клопотаннями про відкладення судових засідань у цій справі, а саме 15.09.2020, 15.10.2020, за наслідками розгляду яких, судом були відкладені судові засіданні на дати, із урахуванням зайнятості адвоката, про що вона просила у своїх заявах про відкладення розгляду справи. Крім того, у своїй останній заяві про відкладення судового засідання, адвокат зазначає про її зайнятість та просила не призначати судові засідання на конкретні дати. При цьому, із заяви встановлено, що вона буде зайнята протягом п`яти тижнів, кожний робочий день, що свідчить про затягування адвокатом розумних строків розгляду справи. Враховуючи викладені обставини, суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання та вважав за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та його представника, з урахуванням наданого ними відзиву на позов. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що з 09.08.2012 [PERSON] прийнято на роботу у ТОВ «Запорізький завод кольорових сплавів» на посаду машиніста крану автомобільного, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу №192к від 08.08.2012. 19.04.2019 між ТОВ «Запорізький завод кольорових сплавів» та [PERSON] укладено договір позики № 35/19, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму грошових коштів у розмірі 18 000,00 грн., що на момент укладення договору є еквівалентом 670,70 доларів США за офіційним курсом НБУ, а Позичальник зобов`язаний прийняти суму позики та повернути її в повному обсязі. Факт отримання [PERSON] грошових коштів підтверджується підписом на договорі позики № 35/19 та видатковим касовим ордером від 03.05.2019. Пунктом 2.1. Договору позики №35/19 передбачено, що позика надається позичальнику на строк 24 місяці з дня фактичного отримання позичальником грошових коштів. Відповідно до п. 2.2. договору позика повертається позикодавцю щомісячно рівними частинами по 750 грн., починаючи з травня 2019 року. Позичальник вносить щомісячну суму коштів у касу Позикодавця, або згідно заяви Позичальника, доданої до цього Договору, Позичальник надає право Позикодавцю здійснювати договірне утримання щомісячної суми позики із суми заробітної плати, що належить до сплати Позичальнику. [PERSON] написав заяву про договірне утримання щомісячної суми позики з суми заробітної плати, що підтверджується копією заяви [PERSON] 15.05.2019 [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням, що підтверджується копією наказу № 131п про припинення трудового договору від 15.05.2019. Пунктом 6.1.1. Договору позики № 35-19 передбачено, що у разі розірвання трудових відносин Позичальника з Позикодавцем з будь-яких підстав позика повертається у повному обсязі у день звільнення. У день звільнення із заробітної плати [PERSON] списано грошові кошти у рахунок погашення заборгованості за договором позики у розмірі 10 121,93 грн., що підтверджується розрахунковою відомістю [PERSON] за травень 2019 року. Таким чином, заборгованість [PERSON] за договором позики №35/19 становить 7 878,07 грн. (18\~000 грн. - 10 121,93 грн.). Окрім того, 10.05.2019 між ТОВ «Запорізький завод кольорових сплавів» та [PERSON] укладено договір позики №40/19, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму грошових коштів у розмірі 3 122,00 грн., що на момент укладення цього договору є еквівалентом 118,93 доларів США за офіційним курсом НБУ, а позичальник зобов`язаний прийняти суму позики та повернути її у повному обсязі. Факт отримання Відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі позики №40/19 та відомістю на виплату готівки №84 за 24 травня 2019 року. Згідно п. 2.1. Договору позики №40/19 позика надається позичальнику на строк 6 місяців з дня фактичного отримання позичальником грошових коштів. Відповідно до п. 2.2. Позика повертається Позикодавцю щомісячно рівними частинами по 750 грн., починаючи з травня 2019 року. Позичальник вносить щомісячну суму коштів в касу Позикодавця, або згідно заяви Позичальника, доданої до цього Договору, Позичальник надає право Позикодавцю здійснювати договірне утримання щомісячної суми позики із суми заробітної плати, що належить до сплати Позичальнику. [PERSON] написав заяву про договірне утримання щомісячної суми позики з суми заробітної плати, що підтверджується копією заяви [PERSON] . Пунктом 6.1.1. Договору передбачено, що у разі розірвання трудових відносин позичальника із позикодавцем з будь-яких підстав позика повертається у повному обсязі у день звільнення. 15.05.2019 [PERSON] звільнено із займаної посади, грошові кошти відповідачем не повернуті, а відтак заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики №40/19 становить 3122,00 грн. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги позивача про стягнення суми заборгованості за договорами позики, з таких мотивів. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграма, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно вивчених судом матеріалів справи, з`ясованих обставин справи які підтверджені доказами, суд доходить до висновку, що факт укладання договорів між сторонами підтверджений, форма укладання договорів дотримана, на підтвердження укладення договорів позики позивач надав договори позики №35/19 та 40/19, які відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджують факт укладення договору позики. Протилежне мав довести відповідач Щодо твердження відповідача, що він не отримував грошових коштів, то суд виходить з того, що при наявності договору позики та відомостей про видачу грошових коштів, а у даному випадку це видаткові касові ордери, саме відповідач зобов`язаний довести обставини, що грошові кошти за договором не передавались, і ці обставини мають бути підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами, у відповідності до положень ст. ст. 77-80 ЦПК України. Суд не приймає доводи відповідача, про те, що грошові кошти не отримувались ним, оскільки дана обставина жодним доказом не підтверджена. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається із спірних договорів позики, вони були підписані його сторонами, і на час їх підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] у позивача грошові кошти, відповідач погодився з умовами даного договору, у тому числі щодо їх повернення. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики № 35/19 від 19.04.2019 у розмірі 7\~878, 07 грн. та заборгованість за договором позики № 40/19 від 10.05.2019 у розмірі 3\~122, 00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу за договорами позики № 35/19 та № 40/19, то суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до умов договорів позики, у випадку порушення позичальником строків повернення чергової частини позики, позичальник сплачує пеню позикодавцю у розмірі 0,2 % від суми несвоєчасно сплаченої частини позики за кожний день прострочення сплати. У випадку порушення позичальником строків повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати штрафу у розмірі двадцяти відсотків від суми заборгованості за позикою. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, розмір пені може встановлюватись або законом або умовами договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Суд враховує, що умовами договорів позик № 35/19 та № 40/19 передбачено, що у разі розірвання трудових відносин позичальника з позикодавцем з будь-яких підстав позика повертається у повному обсязі у день звільнення. Відповідач звільнений із займаної посади 15.05.2019 року, у день звільнення кошти за договором позики не повернув, отже днем коли позивач дізнався про порушення свого права є наступний день після звільнення, тому перебіг позовної давності щодо вимоги про стягнення пені та штрафу за договорами позик розпочався з 16.05.2019 року та закінчився 16.05.2020 року. Позивач звернувся до суду з позовом 24.07.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу за договорами позик, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у цій частині у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Щодо розподілу судових витрат. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 1 088 грн. 84 коп. Щодо вимог відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн., то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони жодним чином не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Outcome: partial