Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Встановлено, що починаючи з 14 серпня 1987 року батько позивача - [PERSON] став членом Садового товариства «Ранет-1» і згодом, на підставі рішення виконкому Кіровської селищної ради народних депутатів від 18 вересня 1996 року №34 отримав державний акт на право приватної власності на землю в садовому товаристві «Ранет-1» Кіровської селищної ради, площею 0,0717 га. Також, у 1991 році [PERSON] на земельній ділянці №137 побудував наступні споруди: А - садовий будинок; Мс мансарду; а веранду; пг погріб; ґанок, Б літній; В сарай; Г вбиральню; Д,Е - навіси; К колонку; №2-3 огорожа; №1 ворота; І замощення. 10 січня 2011 року [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії 1-КИ №372505) і після його смерті, у відповідності зі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, яка складається із садової ділянки у Садовому товаристві «Ранет-1». У свою чергу, позивач [PERSON], на підставі заповіту, складеного спадкодавцем 23 вересня 1999 року та у відповідності зі ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України прийняв спадщину шляхом подачі відповідної заяви до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. На підставі чого, 17 листопада 2012 року спадкоємець отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, до якої входить земельна ділянка №137, площею 0,0717 га в межах згідно з планом, розташованої на території Садового товариства «Ранет-1» Кіровської селищної ради, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області та яка 30 травня 2013 року, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності була зареєстрована за [PERSON]. Проте, у видачі свідоцтва про право власності на садовий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці, позивачу було відмовлено у зв'язку з тим, що його батько, за життя не оформив правовстановлюючі документи на спірний садовий будинок. Так, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] був членом Садового товариства «Ранет-1» і згідно відповідної довідки Садового товариства, пайовий внесок ним виплачений повністю 31 грудня 2009 року. Крім того, земельна ділянка №137 в Садовому товаристві приватизована ним 18 вересня 1996 року, згідно рішення виконкому Кіровської сільської Ради народних та державного акту на право власності від 13 грудня 1996 року. У відповідності до абз.2 п.8 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. зазначено, у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини включаються відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок інші споруди. Також, згідно п.49 абз.5 Постанови Кабінету Міністрів України « Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №868 від 17.10.2013 р.», документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, після смерті спадкодавця [PERSON] наявний технічний паспорт на садовий будинок, з якого вбачається що спірне майно побудоване саме у 1991 році. На підставі ч.1 ст. 328 ЦК України «Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом». Частиною 1 ст. 331 ЦК України «право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом», Також, ч.1 ст. 374 ЦК України «Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно ч.5 ст. 376 ЦК України «На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб». Відповідно до п.1 Наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. №7/5 до 01 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010р. № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключення до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання права власності для власника об'єкта самочинного будівництва. Стаття 16 ЦК України встановлює, що захист прав та інтересів може бути здійснено шляхом визнання права. Частинами 1, 2 ст. З 5 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється, зокрема, за заповітом. Цивільним законодавством передбачено регулювання правовідносин щодо здійснення права на спадкування. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Статтею 1225 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт неможливості оформлення позивачем спадкових прав у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved