Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

ТОВ «Сміла Енергоінвест» звернулося в суд з позовом який в подальшому уточнювали до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги із централізованого опалення місць загального користування, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є постачальником теплової енергії до будинку № 24 по вул. Дзержинського в м. Сміла, та власниками квартири № 131, цього будинку є відповідачі, які встановили у своїй квартирі індивідуальне опалення, від'єднались від системи центрального теплопостачання проте не оплачують послугу по опаленню місць загального користування. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала, зазначила, що обовязки по наданню послуг з централізованого опалення місць загального користування позивач виконує належним чином, надаючи відповідачам теплову енергію в повному обсязі та належної якості, проте відповідачі ухиляються від своєчасного проведення розрахунків за спожите тепло, що призвело до утворення заборгованості, загальний розмір якої за період з жовтня 2010 по квітень 2015 року становить 455 грн. 98 коп. Згідно п. 28 Правил, затверджених постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року споживачі, які встановили у квартирі багатоповерхового будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до Методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що послуги, за оплату яких позивач просить стягнути заборгованість, відповідачам взагалі не надаються, зокрема в підїзді де знаходиться його квартира відсутні теплоносії в місцях загального користування, тому вважає, що тепловтрати, під час подачі тепла до будинку не можуть відноситись до тепловтрат повязаних з опаленням місць загального користування, а тому плата за таку послугу на його думку стягується безпідставно. Зауважив, що він ніяких договорів з позивачем не укладав, тому вважає що нарахування на його імя відбуваються з порушенням закону. Вважає, що розрахунки заборгованості за відповідну послугу проведені з порушенням технічних норм. Також вказав на те, що позивач може вимагати стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги тільки за останні три роки, а тому просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Інші відповідачі в судове засідання повторно не зявились, про час та дату судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ч.3 ст. 76 ЦПК України, про причини неявки суду не відомо, тому суд ухвали проводити засідання без їх участі. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Рішенням виконкому Смілянської міської ради № 661 від 21 червня 2007 року, до якого внесено зміни рішенням виконкому Смілянської міської ради № 651 від 20 жовтня 2010 року, визначено виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді, яким в тому числі визначено і позивача. Також рішеннями виконкому Смілянської міської ради №652 від 20 жовтня 2010 року та № 261 від 22 квітня 2011 року встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення. Починаючи з листопада 2014 року позивачу встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, їх учасниками відповідно є власник, споживач, виконавець, виробник. За ст. 20 цього ж Закону України споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Разом з тим, відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживачів від оплати наданих їм житлово-комунальних послуг за затвердженими в установленому порядку тарифами, що прямо передбачено ч. 2 ст. 162 Житлового кодексу України та п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». На підтвердження своїх вимог позивач посилався на те, що за п. 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Також представник позивача посилалась на те, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків можуть бути акти цивільного законодавства та акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. В даному випадку такими є Постанова КМУ № 630 та рішення виконкому Смілянської міської ради про визначення надавачів послуги та встановлення тарифів на відповідні комунальні послуги. Крім того додатком до Наказу № 47 від 22 лютого 2008 року Мінжитлокомунгоспу являються рекомендації щодо застосування вказаної Методики, де зазначено, що в ній наведені розрахункові усереднені дані річного споживання теплової енергії на опалення МЗК для будинків, зведених за типовими для всіх областей України проектами масових серій до 1995 року, за умов додержання закладених в проекті архітектурно-конструктивних та інженерних рішень, якими можна скористатися для розрахунків при відсутності проектних даних. Також з пояснень представника ТОВ «Смілаенергоінвест» вбачається, що оплата за опалення МЗК є фактично компенсацією втрат, які несе теплопостачальна організація при наданні послуг з теплопостачання, в тому числі і до багатоповерхових будинків. Компенсація цих втрат визначена відповідною Методикою, якою користується і позивач при здійсненні нарахувань. Опалення МЗК здійснюється через втрати тепла на розподільчих трубопроводах у підвалах, огороджувальних конструкціях, якими є стіни квартир, де здійснюється централізоване теплопостачання, та за рахунок труб подачі тепла, що йдуть по квартирах у перекриттях між поверхами. Для визначення втрат на розподільчих трубопроводах, в зв'язку зі скаргами споживачів послуги, у 2011 році у всіх будинках була проведена перевірка стану ізоляції на цих трубопроводах, визначена їх довжина та діаметр, про що складено відповідні акти по кожному будинку. В будинку, де проживають відповідачі така перевірка також була проведена з зазначенням, по яких трубах дотримано нормативів щодо їх ізоляції та по яких ні(а.с.18). Оскільки даний будинок є типовим, побудови до 1995 року, то при розрахунку плати за МЗК, враховуються втрати тепла на розподільчих трубопроводах, що відповідають нормативу при будівництві, хоча фактично ці втрати є більшими. Крім того через високу плату за МЗК, яка виходить при нарахуванні відповідно до чіткого дотримання вимог Методики, підприємство прийняло рішення про взяття на себе частини втрат та з лютого 2013 року при здійсненні розрахунків враховується лише показник по розподільчих трубопроводах у підвалах, без врахування втрат через огороджувальні конструкції та міжповерхові перекриття, а також враховується усереднений 4% процент втрат від теплового навантаження на будинок, оскільки нормативними документами він передбачений в межах від 2% до 7%.. Посилання відповідача, що система опалення в будинку не передбачає опалення місць загального користування взагалі, отже втрати тепла на розподільчих трубопроводах, не мають будь-якого відношення, до опалення таких місць, а тому нарахування відповідної плати є незаконною, не є достатнім доказом для відмови в задоволенні вимог позивача. Так, будинок в якому проживає відповідач є типовим, побудови до 1995 року, тому відповідно до п.1.3 Методики позивачем здійснюються відповідні розрахунки, як для такого, що обладнаний системою опалення МЗК, при цьому відповідно до розяснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України відсутність опалювальних приладів не підтверджує відсутності системи опалення у місцях загального користування. В свою чергу відповідач під час розгляду справи судом не надав суду доказів, що підтверджували б факт побудови будинку № 24 по вул. Дзержинського в м. Сміла за індивідуальним проектом, що зумовлює відсутність системи опалення місць загального користування. За таких обставин правомірність розрахунку, наданого позивачем, наявними в справі доказами не спростована. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Таким чином судом встановлено, що нарахування оплати за МЗК товариством здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі відповідно до існуючих нормативних документів послугу фактично отримують, а тому повинні її оплачувати, в звязку чим позов підлягає до задоволення. Разом з тим відповідач [PERSON] просив застосувати строки позовної давності, що передбачено ст. 267 ЦК України. Оскільки звернення до суду з заявою про видачу судового наказу перериває строки позовної давності, загальний строк якої становить 3 роки, відповідно до ст. 257 ЦК України, а така заява подана в липні 2015 року та охоплювала період з жовтня 2010 року по квітень 2015 року включно, позов підлягає задоволенню за період липня 2012 року по квітень 2015 року в сумі 280 грн. 93 коп., з врахуванням вимог ст. 118 ЦПК України щодо можливості подання позову з такими вимогами лише після скасування судового наказу. Згідно свідоцтва про право власності на житло, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. є співвласниками у рівних частках квартири [ADDRESS]. Статтею 360 Цивільного кодексу України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. За таких обставин, суму заборгованості що підлягає стягненню з відповідачів слід розподілити між ними в рівних частках, та стягнути з кожного із відповідачів на користь позивача по 56 грн. 19 коп. Витрати по справі у вигляді судового збору складаються з двох платежів: за видачу судового наказу та подання позову. Оскільки повернення витрат за видачу судового наказу не передбачено діючим законодавством, з відповідачів в рівних частках необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так 280,93 грн. відповідає 62 % від заявленої ціни позову, отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідачів на користь позивача (62% від 121,8 = 75,52 грн), тобто по 15 грн. 10 коп. з кожного (75 грн. 52 коп. : 5 = 15 грн. 10 коп.). На підставі ст. 67, 68, 162 ЖК України, ст. 19, 20 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги, ст. 24, 25 ЗУ „Про теплопостачання, Постанови КМУ № 630 від 21 липня 2005 року,

Outcome: partial