Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 1990 року і мають трьох спільних дітей, в тому числі малолітнього сина. Вважаючи, що фактично шлюб існує формально і не бажаючи підтримувати подружні стосунки, позивач з позовом про розірвання шлюбу 18 жовтня 2017 року звернулася до суду. Провадження у справі відкрито 20 жовтня 2017 року (а.с. 12). Ухвалою суду від 15 листопада 2017 року сторонам було надано строк на примирення терміном у два місяці (а.с. 20). У судовому засіданні 15 січня 2018 року позивач поданий нею позов підтримала, суду пояснила, що зареєструвала шлюб з відповідачем 23 вересня 1990 року і має з ниим трьох спільних дітей, в тому числі малолітнього сина. Спільне життя між ними не склалося, оскільки відповідач зловживав спиртними напоями. Останніх три роки через цю проблему між ними фактично припинено подружні відносини: вони припинили спільний бюджет, спільне планування потреб сім'ї і вирішення проблем. Відповідач неодноразово залишав сім'ю і йшов жити в будинок своїх батьків, через певний час повертався, але його поведінка не змінювалася. Наразі і вона не бачить свого майбутнього з відповідачем, у неї зникло почуття любові і поваги до нього. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище, отримане у шлюбі. Відповідач у справі [PERSON], будучи двічі належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (а.с. 17, 22), до суду не зявився, не повідомив про причини неявки, не просив розглядати справу за його відсутності, не подав заперечення чи відзив на позов. З урахуванням думки позивача, на підставі ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідача з винесенням заочного рішення. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Із свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 5) слідує, що сторони з 23 вересня 1990 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, а свідоцтвом про народження доводиться, що вони мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ч. 1 ст. 24 СК України. Позивач у позовній заяві та судовому засіданні обґрунтувала свою вимогу про розірвання шлюбу, а відповідач своєю безпричинною неявкою в судові засідання проявив байдужість до існування шлюбу. Суд не вбачає потреби у наданні сторонам повторного строку на примирення, оскільки вони не скористалися уже наданим їм строком (а.с. 20), позивач у суді довела, що вона через протиправну поведінку відповідача втратила до нього почуття любові і поваги і не бажає мати з ним спільне майбутнє. На підставі викладеного, суд вважає, що цей шлюб вичерпав своє значення для сторін, він не відповідає принципам, встановленим законом і суспільством для такого союзу, а тому його необхідно розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач у позовній заяві та суді просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, отримане у шлюбі.

Outcome: approved