Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» у серпні 2017 року звернулось до суду з указаним позовом, який мотивовано тим, що 25.11.2016 року між [PERSON] та позивачем був укладений кредитний договір № 25.11.2016-000002128, за умовами якого позивач надав відповідачу транш у розмірі 3\~000 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення до 10.01.2017 року та платою за користування траншем у розмірі 840 грн. В подальшому позивач своїм рішенням та підтвердження заявки до договору дозволив перенесення строків повернення [PERSON] до 09.03.2017 року, за що відповідач сплатив додаткову плату за користування [PERSON] у розмірі 2375,42 грн., чим підтвердив свою згоду на перенесення таких строків. До теперішнього часу відповідач не сплатив позивачу заборгованість, чим порушив свої зобовязання, встановлені договором. За порушення відповідачем строку повернення отриманих коштів позивачем відповідно до пункту 5.4 договору нарахував 9311,14 грн. пені, проте просить стягнути з відповідача лише частину пені 7680 грн., що не є відмовою позивача від права стягнення іншої частини пені в майбутньому. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість та пенюза кредитним договором № 25.11.2016-00002128 в розмірі 11295,17 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 20). Відповідач у судовому засіданні подав письмові заперечення, за змістом яких заперечив проти позову, посилаючись на не надання позивачем суду доказів його повторного звернення про надання йому позики, не надано внутрішніх правил, які регулюють порядок надання позивачем фінансових кредитів, затверджених рішенням засновників. Разом з тим, під час судового розгляду змінив свою позицію визнав, що дійсно отримав у грудні 2016 року 3000 грн. позики, яку своєчасно не зміг повернути, потім звернувся з питання відтермінування її повернення, проте через скрутне матеріальне становище до цього часу не може повернути отриману позику разом з платою за користування траншем. Відповідач також вказав, що вважає суму нарахованої пені занадто значною, просив суд її зменшити. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, установлені договором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (статті 611, 625 ЦК України). Судом установлено, що між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» 25.11.2016 року був укладений Кредитний договір №25.11.2016-000002128 (а.с.8-9). Відповідно до електронної заявки від 27.12.2016 року та електронного підтвердження заявки від 28.12.2016 року до кредитного договору від 25.11.2016 року позивач надав відповідачу [PERSON] у розмірі 3\~000,00 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення [PERSON] до 10.01.2017 року та платою за користування у розмірі 840 грн.(а.с.10-11). Відповідно до п.4.1 договору Позичальник зобовязується забезпечити своєчасне повернення кредитних коштів та сплати за користування ними шляхом внесення в касу Кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі строки: а) повернення кожного [PERSON] до дати, зазначеної у п.1.3 як кінцевий термін повернення такого [PERSON]; б) Плату за користування за відповідним [PERSON] в день повернення відповідного [PERSON]; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані Кредитором за несвоєчасне виконання зобовязань за цим Договором, - негайно, з моменту предявлення Кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. Згідно з п.5.1 кредитного договору та підтвердження заявки до договору дозволив перенесення строків повернення [PERSON] до 07.03.2017 року, за що відповідач сплатив додаткову плату за користування [PERSON] у розмірі 2375,42 грн. Відповідач визнав, що суму отриманого траншу та плати за його користування не повернув позивачу. За змістом наданого суду розрахунку заборгованості та пені, яка утворилась у результаті прострочення відповідачем повернення отриманого траншу складає 11295,17 грн., у тому числі 3615 грн. 17 грн. прострочена заборгованість (3000 грн.неповернутого [PERSON] + 840 плати за користування [PERSON] 224,83 грн. сума сплачена відповідачем), 7680 грн. пені. Суд вважає доведеними підстави для стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором №25.11. 2016-000002128 в розмірі 3615 грн. 17 грн. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 7680 грн., суд виходить з таких мотивів. Пунктом 5.4 Кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та плати за користування ним Позичальник сплачує Кредитору додатково до встановленої плати за користування кредитом пеню в розрахунку 2,00% за кожен день прострочення платежу. Згідно з розрахунком заборгованості сума пені за період з 08.03.2017 по 28.07.2017 року склала 9311,14 грн. (3615,17 х 2% х 143 дні -1028,25 грн. сплачених відповідачем). Позивач з указаної суми пені просить стягнути лише частину у розмірі 7680,00 грн., що як зазначив позивач не є відмовою позивача від права на стягнення іншої частини пені у майбутньому. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно із пунктом 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» року істотними обставинами в розумінні частини 3 статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Ураховуючи викладене та те, що сума пені, яку позивач просить стягнути з відповідача у двічі перевищує суму простроченої заборгованості, ураховуючи те, що у рахунок суми пені відповідач сплатив 1028,25 грн., ураховуючи незадовільний матеріальний стан відповідача та відсутність негативних наслідків для позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 3500 грн. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині стягнення на користь позивача 3615 грн. 17 грн. простроченої заборгованості та 3500 грн. пені. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено в сумі 7115 грн. 17 коп., тобто на 63%, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1008 грн. 00 коп. (1600 грн.* 63%) судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial