Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна»» звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON]. [PERSON], уточнений в ході розгляду справи, вказавши, що 02.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-202/064/2008, за яким [PERSON] був наданий кредит в сумі 45000 доларів США для придбання нерухомого майна строком до 02.07.2038 року, умови якого змінювались додатковими договорами № 1 від 19.02.2009 року, № 2 від 21.-07.2009 року та № 3 від 02.12.2010 року, № 4 від 02.11.2011 року. Виконання зобовязань за кредитним договором забезпечувалось договорами поруки з [PERSON] та [PERSON], які в солідарному порядку відповідають за усіма зобовязаннями, які випливають з кредитного договору. В звязку з невиконанням [PERSON] зобовязань за договором в частині повернення кредиту та сплати відсотків станом на 27.04.2017 року існує заборгованість в сумі 1\~562\~592,31 гривні, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 44955,58 доларів США, за еквівалентно 1\~195\~314,93 гривням, заборгованість по відсоткам 3484,52 долари США, що еквівалентно 92649,21 гривням, пеня в сумі 274628,17 гривень. Посилаючись, що 30.09.2013 року між ТОВ «ОТП факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір факторингу, за яким позивач придбав право вимоги за кредитним договором, просять стягнути солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 1562592.31 гривні; стягнути солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 1562592.31 гривні; а також стягнути з відповідачів судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог до кожного. В судовому засіданні представник позивача наполягала на позовних вимогах, вказуючи, що позовна давність не була пропущена, оскільки останній платіж за договором був здійснений відповідачем на погашення відсотків 16.12.2013 року, кредит востаннє погашався 18.02.2009 року. ліцензії на здійснення операції з валютою позивачем не отримувалось, але ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є фінансовою установою та не надавало кредиту, а лише є правонаступником первісного кредитора. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували з кількох підстав, вказуючи, що позивач не мав права придбавати права вимоги за договором за відсутності відповідної ліцензії, відповідачів не повідомляли належним чином про зміну кредитора, оскільки відповідне повідомлення було направлено за невірною адресою. Також посилались на пропуск позивачем строку позовної давності звернення з позовом до [PERSON], оскільки строк виконання зобовязань настав у січні 2011 року, тож строк позовної давності сплив у січні 2014 року, натомість як з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось лише у 2015 році. У грудні 2013 року погашення відсотків за користування кредиту здійснювалось не відповідачем, а внаслідок договірного списання коштів, тож таке погашення не може вказувати на визнання боргу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи, що договір поруки нею не підписувався та не укладався, хоча дозвіл на придбання квартири вона надавала. Представник [PERSON] посилався на те, що порука як [PERSON]. так і [PERSON] припинилась як внаслідок пропуску строку звернення з вимогами до поручителів, так і внаслідок збільшення обсягу зобовязань за договором без згоди поручителів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому порядку судовими повістками, які направлялись за зареєстрованим місцем проживання. При вивченні письмових доказів судом встановлено таке. 02.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-202/064/2008 (т. 1 а.с. 6), за яким [PERSON] був наданий кредит в сумі 45000 доларів США для придбання нерухомого майна, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS], строком до 02.07.2038 року. [PERSON] у свою чергу зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним щомісячними ануїтетними платежами. Факт отримання кредитних коштів відповідачем [PERSON] не заперечувався. Додатковим договором № 1 від 19.02.2009 року (т. 2 а.с. 55) до кредитного договору вносились зміни шляхом викладення Графіку платежів в новій редакції та зімни інших умов договору. Додатковим договором № 2 від 21.07.2009 року (т. 2 а.с. 60) до кредитного договору вносились зміни в частині процентної ставки, яка застосовується за кредитним договором. Додатковим договором № 3 від 02.12.2010 року до кредитного договору вносились зміни шляхом зміни розміру процентної ставки за договором на певні періоди часу, викладенні графіку платежів в новій редакції, а також зміни порядку дострокового виконання зобовязань за ініціативою банк. Зокрема, пунктом 2.1.5.1 додаткового договору визначено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору понад 30 календарних днів банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобовязань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в звязку з чим позичальник зобовязаний погасити боргові зобовязанні в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем порушення строку зобовязань. Суд не може погодитись з посиланнями представника відповідачів на те, що уклавши вказаний додатковий договір банк фактично в односторонньому порядку змінив строк виконання зобовязань, який, на думку представника відповідача, настав у січні 2011 року, тобто після спливу 30 календарних днів після укладення додаткового договору, враховуючи таке. Додатковим договором № 3, який підписаний [PERSON], визначено, що процентна ставка за користування кредитом буде змінюватись протягом наступних періодів, а сам: з 02.11.2010 року по 03.05.2011 року буде застосована фіксована процентна ставка у 6,5% річних, з 03.05.2011 року по 02.11.2011 року застосовуватиметься фіксована процентна ставка у 12,46% річних, а з 02.11.2011 року до повного погашення боргових зобовязань використовуватиметься плаваюча процентна ставка у розмірі фіксованого відсотку 4,96% +FIDR. Крім того, додатковим договором № 3 викладений в новій редакції Графік платежів, відповідно до якого платежі повинні здійснюватися [PERSON] до 02.07.2038 року. Таким чином, на переконання суду, укладення додаткового договору № 3 та внесення пункту 2.1.5.1 не може розцінюватися як вимога банку про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором та зміну строку виконання зобовязань в односторонньому порядку, адже фактично з додаткового договору № 3 вбачається, що сторони планували подальші цивільно-правові відносини з урахуванням допущених на той час порушень виконання зобовязань позичальником Такі висновки суду підтверджуються також і тим, що 02.11.2011 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір № 4, яким знову вносились зміни до умов кредитного договору. 02.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № SR-202/064/2008 (т. 1 а.с. 11), за яким [PERSON] солідарно відповідає за зобовязаннями [PERSON] за кредитним договором з повернення основної суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, сплати пені за прострочення повернення кредиту, прострочення сплати відсотків та штрафу за нецільове використання кредиту. 02.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № SR-202/064_1/2008 (т. 1 а.с. 10), за яким [PERSON] солідарно відповідає за зобовязаннями [PERSON] за кредитним договором з повернення основної суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, сплати пені за прострочення повернення кредиту, прострочення сплати відсотків та штрафу за нецільове використання кредиту. Посилання відповідача [PERSON] на те, що договір поруки підписувався не нею належними та допустимими доказами не підтверджені, судом за клопотанням відповідача призначалась почеркознавча експертиза, однак висновку експерт надати не зміг за відсутністю достатньої кількості вільних зразків почерку та підпису [PERSON] (т. 2 а.с. 11). За договором факторингу, укладеного 30.09.2013 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» (т. 1 а.с. 80-92) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» придбало право вимоги до боржника та поручителів за кредитним договорами, в тому числі і за кредитним договором № ML-202/064/2008, укладеним зі [PERSON] 12.11.2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило [PERSON], [PERSON] та [PERSON] досудову вимогу від 11.11.2013 року (т. 2 а.с. 74-79), яка містить повідомлення про зміну кредитора з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а також вимогу про дострокове виконання боргових зобовязань за кредитним договором протягом тридцяти днів з дня отримання такої вимоги шляхом сплати заборгованості за кредитом у сумі 44955,58 доларів США та відсотків в сумі 3834,52 долари США. Тож, на переконання суду, саме цією вимогою правонаступник кредитора ТОВ «ОТП факторинг України» в односторонньому порядку змінив строк виконання зобовязань за кредитним договором, визначивши їх у грудні 2013 року. Посилання відповідача та представника на те, що досудова вимога направлена за невірною адресою, на думку суду, не є переконливими, адже відповідно до кредитного договору та договорів поруки адресою проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON]м. є м. Запоріжжя, вул. 8 Зїзду Рад, 56, де всі відповідачі зареєстровані проживаючими з 2004 року. При цьому як кредитний договір, такі договори поруки містять умови про обовязок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомляти про зміну фактичного місця проживання (пункт 2.3.7 кредитного договору, пункт 3.4 договорів поруки). Досудові вимоги направлялись [PERSON] за адресою: м. Запоріжжя, вул. 8 Зїзду Рад, 56, З, [PERSON] та [PERSON] за адресою: м. Запоріжжя, вул. 8 Зїзду Рад, 56, тож зазначення цифри «3» або літери «З» в поштовій адресі в досудовій вимозі на ім'я [PERSON] не усунуло б можливості вручення такої вимоги належному адресату Відповідно до розрахунку (т. 2 а.с. 32-72) станом на 27.04.2017 року заборгованість за кредитним договором становить по кредиту 44955,58 доларів США, по відсоткам 3484,52 долари США, по пені 11064,50 доларів США, що еквівалентно 294192,62 гривням. Оцінюючи законність та правомірність заявлених позовних вимог, наявність підстав для задоволення позову, суд, окрім вищезазначеного, ґрунтується на наступному. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 60 ч. 1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд не може погодитись з твердженнями представника відповідача в частині того, що за відсутності ліцензії на операції з валютними цінностями позивач не мав права укладати договір факторингу та не набув права вимоги за кредитним договором, адже ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитного договору не укладав та кредиту у доларах США не надавав, а лише придбав право вимоги за вже укладеним ПАТ «ОТП Банк» договором, що чинним законодавством не заборонено та умовами договору не виключено. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги до відповідача [PERSON], який отримав кредитні кошти, придбав квартиру та зобовязався на умовах, визначених кредитним договором та додатковими договорами повернути грошові кошти та сплатити відсотки за користування кредитом, є законними та обґрунтованими. Суд не може погодитись з тим, що позивачем пропущений строку позовної давності в частині вимог до відповідача [PERSON], враховуючи наступне. Відповідно до положень ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260, 261, 263 ЦК України вказано, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Враховуючи вищевикладені висновки суду та правові позиції Верховного Суду України суд вважає, що строк виконання зобовязань змінений шляхом направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за договором, тож строк позовної давності слід рахувати після спливу 30 календарних днів з дня направлення відповідачам досудового вимоги 12.11.2013 року. З позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось 24.06.2015 року, що підтверджено штемпелем суду з зазначенням вхідної дати на позовній заяві. Останній платіж за договором здійснений [PERSON] у грудні 2013 року, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Грошові кошти за вказаним платежем зараховані на погашення процентів за користування кредитом. Як зазначає ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Посилання відповідача та його представника на те, що цей платіж сплачений внаслідок договірного списання, тож не може вважатися дією, що свідчить про визнання особою свого боргу, суд оцінює критично, оскільки по-перше, доказів того. що вказаний платіж є наслідком саме договірного списання банком грошових коштів з рахунку відповідача суду не надано, а по-друге, навіть в разі якщо такі кошти були списані з рахунку відповідача внаслідок договірного списання, то таке право банку, з яким погодився [PERSON], передбачено п. 1.5.2 кредитного договору, а після списання грошових коштів [PERSON] з будь-якими запереченнями з цього приводу до банку не звертався, вимог про повернення коштів не висував, що свідчить про визнання ним свого боргу за кредитним договором. Застосування позовної давності до кожного з платежів відповідно до правової позиції Верховного Суду України також, на думку суду, є безпідставним, оскільки укладаючи додаткові договори у 2010 та 2011 роках, тобто після здійснення останнього платежу на погашення суми кредиту, [PERSON]І саме і вчинив активні дії, які свідчать про визнання ним боргу за договором. Крім того, здійснюючи оплати коштів у 2012 та 2013 роках [PERSON] не зазначав цільового призначення платежів, а черговість зарахування грошових коштів, які надходять, визначена умовами договору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за кредитним договором до [PERSON] є законними та підлягають задоволенню у повному обсягу. В частині позовних вимог про стягнення коштів до поручителів [PERSON] та [PERSON] та оцінки тверджень представника відповідача про припинення поруки обох поручителів суд виходить з наступного. Можливість забезпечення виконання зобовязання укладенням договору поруки передбачено ст. 553 ЦК України. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено субсидіарну відповідальність поручителя. При цьому поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 543 ч. 1 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Статтею 559 ч. 1, 4 ЦК України в редакції Закону України від 14.06.2016 року встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. До набрання чинності цими змінами, частина 4 ст. 559 ЦК України була викладена наступним чином: Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Статтею 559 ч. 1 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Укладаючи додаткові договори до кредитного договору ПАТ «ОТП Банк» згоди поручителів на зміну зобовязання не отримував, що визнано представником позивача в судовому засіданні. При цьому, збільшуючи процентну ставку за кредитним договором, ПАТ «ОТП Банк» фактично збільшив і обсяг відповідальності поручителів. Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу. Враховуючи вищевказане, суд також погоджується і з доводами представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо пропуску строку предявлення вимоги до поручителів, оскільки з урахуванням досудової вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом, яка направлена у листопаді 2013 року, преклюзивний шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителів сплив у травні 2014 року, натомість як з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось лише у червні 2015 року. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі 6-170цс13. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про припинення поруки [PERSON] та [PERSON] та відсутність підстав для задоволення позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] Приймаючи до уваги вищевикладені висновки, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог до [PERSON] та відсутність законних підстав для стягнення коштів з інших відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial