Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

ТОВ Переспектива Інвестмент 20 вересня 2017 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном і визнання права власності, відповідачем заявлені зустрічні позовні вимоги про усунуння перешкод та визнання права власності, вказані всі вимоги ухвалою суду були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду; позовні вимоги не змінювалися і не доповнювалися. Позивач по первісному позову у своєму позові посилається на те, що 13 грудня 2007 року між ТОВ «Перспектива Інвестмент» та Дніпропетровською міською радою було укладено договір оренди землі за реєстром № 2916, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано у ДМВ ДРФ «Центр ДЗК» від 21 січня 2008 року за № 040810400012. Підставою для надання земельної ділянки в оренду відповідно до п. 1.3 Договору - є рішення міської ради від 19 вересня 2007 року № 144/19. По акту приймання-передачі цьому позивачу була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 0.5300 га. В п.5.1. Договору зазначено, що земельна ділянка передається в оренду: по фактичному розміщенню містобудівного ансамблю «Крутогорий комплекс «Східна Башта» - житловий будинок. У 2008 році на земельній ділянці ТОВ «Перспектива Інвестмент» за власні кошти, господарським способом збудували нежитлове приміщення № 215а, у прибудові літ. А-1 містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Східна Башта», загальною площею 127.8 кв. м. У наступному, 01 травня 2014 року вказане нежитлове приміщення ТОВ «Перспектива Інвестмент» передало в оренду [PERSON]. Після закінчення строку дії договору оренди, позивач звернувся до відповідача з пропозицією звільнити орендоване нежитлове приміщення, оскільки намірів укладати новий договір оренди з вказаним орендарем не мали. Натомість, відповідач відмовляється звільнити орендоване нежитлове приміщення, при цьому відповідач не визнає права власності позивача на нежитлове приміщення № 215А, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, буд. 35-Б, корп. 2. та не визнає права позивача на вказане нежитлове приміщення. Збудованим приміщенням позивач зараз не має можливості вільно і безперешкодно користуватися через перешкоди з боку відповідача, їм рекомендовано питання про усунення перешкод в користуванні та про право власності вирішити в судовому порядку. Просив усунути для них перешкоди з боку відповідача та визнати за ними право власності на вказане приміщення без додаткових актів введення в експлуатацію, задовільнивши їх позовні вимоги у повному обсязі. Проти зустрічних позовних вимог заперечують в повному обсязі, вважають їх не обгрунтованими і безпідставними та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги до нього фактично не визнав повністю, заперечував проти них, просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі; підтримав свої позовні вимоги, наполягав на них і просив їх задовольнити в повному обсязі і справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісну позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 13 грудня 2007 року між ТОВ «Перспектива Інвестмент» та Дніпропетровською міською радою було укладено договір оренди землі за реєстром № 2916, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано у ДМВ ДРФ «Центр ДЗК» від 21 січня 2008 року за № 040810400012. Відповідно до п. 1.1. предметом вказаного Договору оренди є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, 35Б (Жовтневий район) і зареєстрована у Державному реєстрі земель за кадастровим номером 1210100000:03:328:0152. Підставою для надання земельної ділянки в оренду відповідно до п.1.3 Договору - є рішення міської ради від 19 вересня 2007 року № 144/19. По акту приймання-передачі позивачу відповідно до умов Договору (п. 2.1.) була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 0.5300 га. В п. 5.1. Договору зазначено, що земельна ділянка передається в оренду: по фактичному розміщенню містобудівного ансамблю «Крутогорий комплекс «Східна Башта» - житловий будинок. У 2008 році на земельній ділянці ТОВ «Перспектива Інвестмент» за власні кошти, господарським способом збудували нежитлове приміщення № 215а, у прибудові літ. А-1 містобудівного ансамблю «Крутогірний» - комплекс «Східна Башта», загальною площею 127.8 кв. м.. 01 травня 2014 року вказане нежитлове приміщення ТОВ «Перспектива Інвестмент» передало в оренду [PERSON]. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду за [PERSON] прийому передачі нежитлове приміщення (Додаток № 1) загальною площею 127.8 кв. м., що знаходиться у прибудові житлового комплексу «Східна Башта» за адресою: 49027, м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, 35-Б корп. 2 («Об`єкт оренди»), для власних потреб орендаря. Після закінчення строку дії договору оренди позивач звернувся до відповідача з пропозицією звільнити орендоване нежитлове приміщення, оскільки намірів укладати новий договір оренди з вказаним орендарем не мали. Натомість, відповідач відмовляється звільнити орендоване нежитлове приміщення, при цьому відповідач не визнає права власності позивача на нежитлове приміщення № 215А, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, буд. 35-Б, корп. 2. та не визнає права позивача на вказане нежитлове приміщення з тих підстав, що в звязку з тим, що обєкт оренди знаходився у незадовільному стані за умовами договору оренди відповідачем за зустрічним позовом надавалася згода позивачеві на поліпшення обєкта оренди, в тому числі за рахунок створення нової речі; ним у наступному було зроблено за власний кошт не відокремлені від обєкта оренди поліпшення (підлога, дах, замінені стіни та інше) в результаті яких фактично була створена нова річ; зараз відповідач не визнає його права на цей обєкт, яке виникло в результаті проведених поліпшень та вимагає звільнити приміщення. У зв'язку із тим, що позивач має користуватися вказаним майном, але документи на право власності зараз у нього відсутні, він не має можливості в повній мірі використовувати право власності на це приміщення, як це передбачено ст. 319 ЦК України, без додаткових актів введення в експлуатацію, а тому відповідно до ст. 16 ЦК України змушений звернутися за захистом своїх цивільних прав та інтересів до суду. Виконані роботи по будівництву приміщення не протирічать вимогам закону і проводились з відома органів місцевої влади з дотриманням будівельних та інших необхідних норм; оформити документи на спірне приміщення позивач в іншому передбаченому законом порядку не може; ніяким іншим чином вирішити питання немає можливості. Тому, у звязку з необхідністю узаконити вищевказаний обєкт нерухомості сторони вимушені звернутися з позовом до суду. Суд вважає зустрічні позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів\~статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: судовий захист цивільного права та інтересу. Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно зі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Ч. 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право предявити позов про визнання за нею трава власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати нею документа, який засвідчує право власності. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі такого порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 5 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Спірне нерухоме майно було побудовано відповідачем за зустрічним позовом, відповідає всім будівельним нормам і правилам, збудоване на земельній ділянці, що відведена для цієї мети Дніпропетровською міською радою, що в свою чергу не порушує прав третіх осіб та держави. Позивачем (ТОВ) були використані всі можливості щодо вирішення питання введення даного об'єкту в експлуатацію у порядку визначеному чинним законодавством, оскільки позивач звертався до Управління капітального будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Дніпропетровської міської ради та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, як до компетентних державних органів, які в силу своїх повноважень та компетенції займаються вирішенням ідентичних порушеному питань. Так, представником позивача 01 квітня 2016 року було направлено звернення до Управління капітального будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації «щодо розгляду та вирішення питання вводу у експлуатацію, оформлення права власності на гараж (бокс № 4) відповідно до умов договору № 4 від 26 березня 2001 року про участь у дольовому будівництві, надання інформації щодо варіантів вирішення питання». 28 квітня 2016 року листом Управління капітального будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації вих. № 996/0/174-16 було надано відповідь стосовно порушеного у вищезазначеному зверненні питанню, а саме: «Відносно вводу в експлуатацію та оформлення права власності на гараж управління рекомендує звернутися до суду для вирішення зазначених питань». Також, з аналогічним чином представник позивача звернувся до Дніпропетровської міської ради (звернення вх. № 35/349 від 06 квітня 2016 року) та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (звернення вх. № С-405/1 від 12 травня 2016 року), однак жодних відповідей з приводу вирішення порушеного питання позивач та представник позивача на час подання позовної заяви не отримав. Оскільки відповідно до чинного законодавства України саме рішення компетентного державного органу чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, позивач ([PERSON]Ю.) вимушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів. В звязку з тим, що обєкт оренди знаходився у незадовільному стані за умовами договору оренди відповідачем надавалася згода позивачеві за зустрічним позовом на поліпшення обєкта оренди, в тому числі за рахунок створення нової речі. У наступному ним було зроблено за власний кошт не відокремлені від обєкта оренди поліпшення (підлога, дах, замінені стіни та інше) в результаті яких фактично була створена нова річ. Зараз відповідач (ТОВ) не визнає його права на цей обєкт яке виникло в результаті проведених поліпшень та вимагає від нього звільнити приміщення. Відповідно до ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 338 Право власності набувається на підставах, що не заборонені законо, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до висновку ДВНЗ «Придніпровська [PERSON] Будівництва та архітектури» від 15 вересня 2017 року основні конструктиви нежитлового приміщення № 215а у прибудові літ. А-1 загальною площею 127.8 кв. м., після переобладнання із наявного навісу шляхом установки вітражного засклення по периметру і додаткового утеплення зовнішнього периметра в житловому будинку по вул. В. Вернадського (Дзержинського), 35 Б, корп. 2 знаходяться в нормальному стані. При виконанні перепланування несуча здатність каркаса, перекриттів і стін не порушена. Експлуатація даної прибудови можлива без введення в експлуатацію і не становить загрози для життя людей. По міцності і несучої здатності все конструктиви мають високий запас. Станом на вересень 2017 року архітектурно-планувальні рішення по обстежуваному нежитлового приміщення відповідають вимогам ДБН В.2.2-15-2005, санітарно-гігієнічним та пожежним нормам (ДБН В.22-9-99, ВСН 54-87 та ППБУ). Нормативна експлуатація нежитлового приміщення в складі житлового комплексу повністю забезпечується. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач за зустрічним позовом заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача (крім передбачених законом), не законні дії відносно нього та предмета спору, а останній не довів зворотнього, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно вимог заяви є припущенням. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають обєктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При таких обставинах суд вважає можливим первісні позовні вимоги задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення № 215а, у прибудові літер А`-1, за адресою: м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, буд. 35-Б, корп. 2, загальною площею 127.8 кв. м., яке складається з 1- приміщення загальною площею 100.6 кв. м.; 2 - приміщення загальною площею 13.6 кв. м.; 3 - приміщення загальною площею 13.6 кв. м., без актів вводу в експлуатацію. В задоволенні позовних вимог ТОВ Переспектива Інвестмент до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном і визнання права власності слід відмовити. Таким чином зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні майном та визнання права власності знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, вони є обгрунтованими та підлягаючими задоволенню, в задоволенні первісного позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved