Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-08 00:00:00

стислий виклад позицій сторін. Позивач звернулася до суду 17.07.2019 року з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.2000 року вона є власником домоволодіння - житлового будинку [ADDRESS] . На час прийняття спадщини [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] . 03.02.2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач був зареєстрований в будинку позивачки. Після розлучення він виїхав з будинку, але не знявся з реєстрації місця проживання. У зв`язку із чим позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Заперечень на позов від відповідача [PERSON] до суду не надійшло. Позивач та його представник в судовому засіданні на позові наполягали, просили суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити. Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 01.10.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання в приміщенні Вільнянського районного суду Запорізької області. Ухвалою суду від 15.10.2019 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження. У судовому засіданні встановлено, що позивач є власником домоволодіння - житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою з 10.02.1998 року зареєстрований [PERSON] , який не проживає в даному будинку з 2011 року по теперішній час, капітальні та поточні ремонти не проводить, оплату за комунальні послуги не здійснює, власних речей у будинку не має. Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права. Доводи позивача, викладені в позовній заяві, суд вважає обґрунтованими з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обраним позивачем предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред`явлення до суду позову про усунення перешкод у користуванні майномвипливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 386, ст. 391 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом припинення дії, яка порушує право. У зв`язку з чим позивач, який має намір визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням вважає, що в нього є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 30, ст. 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319, ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усік суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.10.2000 року, який посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Коробкою О.В., про що в реєстр внесено відповідний запис за № 1630 (а.с. 10). Відповідно до довідки виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області № 1261 від 08.07.2019 року в даному будинку зареєстровані: дочка позивача [PERSON] , онука позивача [PERSON] , син позивача [PERSON] , бабуся позивача [PERSON] та стороння особа [PERSON] (а.с. 9), який є відповідачем по справі та який за вищевказаною адресою зареєстрований, але з 2011 року не проживає в ньому, що підтверджується актом депутата сільської ради від 05.07.2019 року, даний факт підтверджено сусідами (а.с. 8). Наявність зазначеної реєстрації [PERSON] в житловому будинку створює позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпоряджанні своїм житлом на власний розсуд, а також проблеми з нарахуванням субсидії, оскільки враховуються доходи всіх зареєстрованих членів сім`ї. В матеріалах цивільної справи достатньо доказів, які підтверджують те, що [PERSON] не є власником спірного будинку, не несе обов`язків, що випливають з договору найму житлового приміщення, але залишається зареєстрованим у спірному будинку, що спричиняє позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні належного їй будинку та порушує її права як власника, що має істотне значення. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав позивача [PERSON] , окрім судового, немає. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме житловим приміщенням, слід звертати увагу, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім`ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ЖК УРСР та ЦК (статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК). Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] , визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає. Судові витрати. Судові витрати у справі складаються із судового збору в сумі 768,40 грн., вони понесені та сплачені позивачем і в силу ст. 141 ЦПК України підлягають зарахуванню на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved