Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» звернулось до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 10.05.2021 між ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та [PERSON] був укладений договір про надання фінансових послуг № 180510-1438/21 на суму 3000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 60,00 грн за кожен день такого користування строком на 18 календарних днів. Кредитний договір був укладений в Інформаційно-телекомунікаційній системі товариства в електронній формі, яка відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової форми. Позивач свої зобов`язання за договором про надання фінансових послуг виконав у повному обсязі, а саме: перерахував кошти на банківську карту відповідача за допомогою платіжної системи «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (WayForPay), яка є учасником внутрішньодержавної платіжної системи. Відповідач свої зобов`язання за договором про надання фінансових послуг належним чином не виконує, в зв`язку з чим станом на 27.04.2021 вона має заборгованість перед позивачем у розмірі 72024,54 грн, з яких: 3000 грн - сума кредиту; 64179,72 грн - проценти за користування кредитом; 1072,28 грн - пеня; 689,24 грн - індекс інфляції за весь період прострочення; 3083,30 грн - три проценти річних від простроченої суми. Добровільно відповідач погашати заборгованість за вищевказаним кредитним договором відмовляється, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на його користь зазначену суму боргу. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 22.06.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Судовий розгляд по справі неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 16.12.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Представник позивача в особі директора ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» Пономар В.О. попередньо на адресу Вінницького районного суду Вінницької області надіслав письмову заяву, в якій просить розглянути справу справи за відсутності представника позивача, в клопотанні зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] неодноразово в судові засідання не з`являлася з невідомих суду причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] . Заяв про розгляд справи без її участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Крім того, інформація щодо розгляду справи міститься на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки http://vnr.vn.court.gov.ua). Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 16.12.2021 за відсутності сторін по справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позицію представника позивача, викладену у письмовому клопотанні, долученому до позову, оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» є фінансовою установою, яка здійснює діяльність на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ФК №922 від 27.07.2017 та ліцензії на здійснення діяльності з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (розпорядження НКФУ № 3601 від 29.08.2017). 10.05.2021 між ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та [PERSON] був укладений договір про надання фінансових послуг № 180510-1438/21 на суму 3000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 60,00 грн за кожен день такого користування строком на 18 календарних днів, шляхом перерахування грошових коштів на реквізити, вказані позичальником,що підтверджується копією анкети-заяви для отримання кредиту (а.с. 11). Кредитний договір було укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі (ІТС) Товариства в електронній формі, яка відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової форми. У заяві-анкеті для отримання кредиту зазначено, що позичальник ознайомився та погодився з кредитним договором, Умовами надання та обслуговування кредитів та Правилами про порядок надання коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту, що розміщені на офіційному сайті pzaim.zp.ua та www.bistrozaim.ua. Нацкомфінпослуг здійснювала державне регулювання ринків фінансових послуг в період укладання Кредитного договору в межах, визначених законодавством, та на підставі Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України № 1070/2011 від 23.11.2011. Згідно з роз`ясненнями, розміщеними на офіційному сайті Нацкомфінпослуг https:www.nfp.gov.ua/ua/Holovni-podii/27162.html, належним доказом підтвердження укладення фінансовою установою зі споживачем електронного договору може бути посвідчена керівником фінансової установи роздруківка інформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів, що підтверджується інформаційною довідкою щодо порядку (процедури), хронології дій щодо укладання електронного договору, вчинених Товариством та Заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі та поза нею з зазначенням часу та дати таких дій (а.с. 15). 10.05.2018 відповідачем прийнято позитивне рішення про отримання кредиту через платіжну систему за допомогою ТОВ ФК «ВЕР ФОР ПЕЙ» та позивачем здійснено переказ кредитних коштів в сумі 3000,00 грн на платіжну картку, вказану позичальником у заяві. Згідно з наданим станом на 27.04.2021 розрахунком заборгованості, за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість перед ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» у розмірі 72024,54 грн, з яких: 3000 грн - сума кредиту; 64179,72 грн - проценти за користування кредитом; 1072, 28 грн - пеня; 689,24 грн - індекс інфляції за весь період прострочення; 3083,30 грн - три проценти річних від простроченої суми (а.с. 33-52). До позовної заяви позивачем також долучено клопотання про витребування доказів. Клопотання обґрунтоване тим, що 10.05.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання фінансових послуг № 180510-1438/21 від 10.05.2018. Відповідно до довідки, виданої ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» № 289 від 28.04.2021, грошові кошти за договором були перераховані на картку відповідача № [NUMBER] . Позивачем був здійснений запит з метою отримання інформації про номер картки, власника картки, на ім`я якої відкрита зазначена картка, та чи надходив на дану карту 10.05.2018 о 14 год 21 хв 22 сек переказ в сумі 3000 грн, однак станом на дату подачі даного клопотання позивачем інформацію не отримано. Таким чином, позивач просив витребувати у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» інформацію про повні реквізити карти [NUMBER] , категорія MasterCard із зазначенням прізвища, ім`я, по батькові особи, на ім`я якої відкрита зазначена карта; інформацію про надходження на зазначену карту 10.05.2018 о 14 год 21 хв 22 сек переказу у розмірі 3000 грн; підтверджуючі документи про оплату. Частиною першою статті 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України, у клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Позивачем на підтвердження вжиття заходів самостійного отримання зазначеної в клопотанні інформації був долучений запит до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про надання інформації, однак відомостей про відмову у наданні запитуваної інформації матеріали справи не містять. Крім цього, матеріали справи також не містять будь-якої інформації, що відповідач якимось чином оспорює чи заперечує обставини отримання нею кредитних коштів на картку. Оскільки позивачем не надано суду доказів щодо неможливості самостійного отримання цих доказів, а також враховуючи, що витребувана інформація жодним чином не оспорюється сторонами, тому у задоволені клопотання про витребування доказів слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У частинах першій та другій статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України). Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Стаття 546 ЦК України передбачає, що одним з видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка. Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Нормами статті 552 ЦК України визначено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, що узгоджується разом зі ст.ст. 205, 207 ЦК України. Як вбачається із матеріалів справи оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19; від 16.12.2020 у справі № 561/77/19. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, у статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом також установлено, що між сторонами існують цивільні правовідносини, та у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання за договором порушено майнові права ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ». З огляду на положення частини першої статті 612 ЦК України, відповідач порушила умови договору, належним чином не виконавши взяті на себе зобов`язання, що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи. Також з вищевказаного рахунку вбачається та не заперечується позивачем, 27.05.2018 та 28.05.2018 відповідач [PERSON] здійснила внесення коштів на рахунок ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, суд не погоджується з позовними вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в сумі 64179,72 грн, виходячи з такого. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12-ц зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту), відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики 3000,00 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 10.05.2018 до 25.05.2018 в сумі 960 грн. Крім того, при виникненні заборгованості позичальник також зобов`язався сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі 3,64% від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості, на 15-й день - 5,02 %, на 30-й - 7,67 %. Враховуючи те, що строк повернення кредитних коштів та сплати процентів, згідно з умовами кредитного договору встановлено до 25.05.2018, а також те, що відповідачем частково погашено заборгованість за процентами в сумі 860,28 грн, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача процентів за правомірне користування кредитними коштами в обумовлений договором строк кредитування в сумі 99 грн 72 коп., що становить різницю між сплаченою та належною до сплати сумою відсотків (960 грн - 860,28 грн). Нарахування ж позивачем процентів за процентною ставкою, визначеною в договорі, після 25.05.2018 (поза межами дії договору) є незаконним, тому в стягненні іншої, нарахованої позивачем суми відсотків, слід відмовити. Таким чином, вимога позивача ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики у розмірі 3000,00 грн, процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 10.05.2018 до 25.05.2018 в сумі 99,72 грн і пені у розмірі 1027,28 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, штрафних санкцій, а саме: індексу інфляції за весь період прострочення та 3% річних від простроченої суми, суд зазначає таке. Як вбачається з наданих ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» розрахунку збитків від інфляції та розрахунку 3% річних, за період з 10.05.2018 до 27.04.2021 нараховано збитки від інфляції в сумі 689,24 грн за весь період прострочення та 3% річних в сумі 3083,30 грн від простроченої суми. Однак суд не погоджується з правильністю нарахування зазначених сум, оскільки вказані суми ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» було враховано розмір відсотків за користування кредитом, нарахованих за період з 10.05.2018 до 27.04.2021 в сумі 64179,72 грн. Враховуючи заборгованість за тілом кредиту в сумі 3000,00 грн та процентів за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 10.05.20218 до 25.05.2018 в сумі 99,72 грн, які є доведеними та підлягають задоволенню, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути індекс інфляції за весь період прострочення в сумі 610 грн 19 коп (3099,72 грн (сума боргу) х 119,69 % (сукупний індекс інфляції) / 100% - 3000,00 грн (сума боргу) та 3% річних від простроченої суми в сумі 275 грн 85 коп (3099,72 грн (сума боргу) х 3% х 1084 днів прострочення / 365 днів у році). Тому, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» заборгованість за кредитним договором № 180510-1438/21 від 10.05.2018, яка виникла станом на 27.04.2021, в розмірі 5013,04 грн, що складається із: 3000,00 грн - сума кредиту, 99,72 грн - проценти за користування кредитом за період з 10.05.2018 до 25.05.2018, 1027,28 грн - пеня, 610,19 грн - індекс інфляції за період прострочення, 275,85 грн - 3 % річних від простроченої суми, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування частини сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають до стягнення кошти в сумі 158 грн 00 коп. (5013,04 х 2270,00 / 72024,54 = 158 грн 00 коп.).

Outcome: partial