Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 13 липня 2018 року (а.с.243-246 том І), позивач зазначав, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з [PERSON] договір про фінансовий лізинг №00004387 від 21.02.2012 р., відповідно до якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідачу транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі [NUMBER], 2011 року виробництва, двигун [NUMBER], а відповідач зобов'язався прийняти даний об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору. Вартість об'єкту лізингу, яка погоджена сторонами, згідно з умовами договору про фінансовий лізинг №00004387 від 21.02.2012 р. становить еквівалент 43 052,00 доларів США. Згідно з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 р. у справі №361/7154/16-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу суд ухвалив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 21 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» й [PERSON], стягнути із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Згідно з ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22.06.2017 р. рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 р. у справі №361/7154/16-ц залишено без змін. Таким чином, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 ., яке набрало законної сили, визнано недійсним договір про фінансовий лізинг №00004387 від 21.02.2012 р., який укладений між позивачем та відповідачем. Зважаючи на вищевикладене, для повернення позивача у первісний стан відповідач повинен повернути позивачу новий транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі [NUMBER], 2011 року виробництва. Оскільки це зробити неможливо, то відповідач повинен відшкодувати вартість одержаного майна за цінами на момент відшкодування. Відповідно до висновку експерта від 31.05.2018 р. №19/13-1/18-СЕ/18, ринкова вартість транспортного засобу типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі [NUMBER], 2011 року виробництва станом на 31.05.2018 р. становить 335 685,69 грн. Курс НБУ щодо долару США станом на 31.05.2018 р. становить 26,1358 грн. Таким чином, вартість об'єкту лізингу станом на 31 травня 2018 року становить: 335 685,69 / 26,1358 = 12 843,90 доларів США. Тому, відповідач, щоб повернути позивача в первісний стан повинен відшкодувати останньому вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування, у розмірі, який розраховується таким чином: 43 052,00 (вартість об'єкта лізингу на момент укладення договору) - 12 843,90 (вартість об'єкта лізингу згідно з висновком експерта) = 30 208,10 доларів США (різниця вартості об'єкта лізингу). 30 208,10 х 26,2280 (курс НБУ щодо долару США станом на 13.07.2018 р. = 792 298,05 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг №00004387 від 21.02.2012 р. та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» кошти у розмірі 792 298,05 грн., а також судові витрати. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення грошових коштів, отриманих на виконання недійсного правочину та процентів за користування грошовими коштами. В обґрунтування позову зазначав, що у відповідності до акту прийому-передачі до договору лізингу від 21.02.2017 р. та видаткової накладної №002801 від 27.02.2012 р., позивач передав відповідачу автотранспортний засіб вартістю 345 707,56 грн. та визначив щомісячний платіж в розмірі 7284,09 грн. Відповідач протягом трьох років здійснював щомісячно лізингові платежі в розмірі 8000 грн., що перевищувало встановлений позивачем щомісячний лізинговий платіж. Всього за три роки відповідач здійснив 36 сплат на загальну суму 355 284,64 грн. Відповідач добросовісно виконував умови укладеного з позивачем договору лізингу, але з січня 2015 року позивач припинив надсилати рахунки на оплату і відповідно відповідач був позбавлений можливості сплачувати лізингові платежі. Останній платіж, здійснений відповідачем був 30 грудня 2014 року. Крім того, позивач, як власник автотранспортного засобу, що переданий за договором відповідачу, у відповідності до розділу 11 договору повинен забезпечити відповідача протягом дії договору за власний рахунок та у своїх інтересах, полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 26 лютого 2015 року поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АЕ2400818 припинив свою дію, у зв'язку із закінченням строку дії полісу. Відповідач опинився в складній ситуацій без рахунків - він не міг сплатити за автомобіль, без страхового полісу - не міг користуватись автотранспортним засобом. Таким чином, з 26 лютого 2015 року й до тепер за відсутності страхового полісу, відповідач навіть теоретично не може користуватись автотранспортним засобом. Позивач неодноразово змінював юридичну адресу та не повідомляв відповідача про свої дії. 28 травня 2015 року, після з'ясування нової юридичної адреси позивача та усвідомлення неправомірності укладеного договору фінансового лізингу, відповідач звернувся з позовом до позивача щодо визнання договору недійсним. Судове рішення вступило в силу і відповідно договір фінансового лізингу є недійсним. 01 березня 2017 року відповідачем па адресу позивача було направлено заяву про повернення позивачу автотранспортного засобу. 31 березня 2017 року позивач надіслав відповідь, але зрозумілих роз'яснень так і не надав та послався на «внутрішні положення компанії». Після постановлення вищевказаного судового рішення про визнання договору лізингу недійсним, відповідач 05 липня 2017 року ще раз письмово звернувся до позивача з заявою про повернення відповідачу грошових коштів, які були ним сплачені та гарантував повернення автотранспортного засобу позивачу, але позивач відповів листом від 31.07.2017 р., що повернення грошових коштів відповідачу є безпідставним. Також 10 травня 2018 року відповідач передав, а представник позивача Навроцький О.В., прийняв вищевказаний автотранспортний засіб, про що було складено акт прийому-передачі, підписаний сторонами та закріплений печаткою позивача, тобто свою частину двосторонньої реституції відповідач виконав, а позивач повинен повернути сплачені відповідачем за недійсним договором лізингу грошові кошти. Розрахунок процентів за користування грошовими коштами складається: облікова ставка НБУ складає з 07.07.2017 р. - 26.102017 р. - 12,5%, з 27.10.2017 р. - 13,5%. За період з 29.07.2017 р. по 26.10.2017 р. (90 днів): 355 284,64 грн. х 12,5% : 366 днів х 90 днів = 10 920,63 грн. За період з 27.10.2017 р. по 15.11.2017 р. (20 днів): 355 284,64 грн. х 13,5% : 366 днів х 20 днів = 2 620,95 грн. Всього з 29.07.2017 р. по 15.11.2017 р. - 13 541,58 грн. = 10 920,63 грн.+2 620,95 грн. У відповідності до вищевикладеного, відповідач вважає, що стягнення з позивача на його користь процентів в розмірі 13 541,58 грн., за користування грошовими коштами є таким, що відповідає нормам законодавства. Таким чином, відповідач вважає правомірним просити суд застосувати правові наслідки недійсності правочину (двосторонню реституцію), а саме: стягнути з позивача грошові кошти в розмірі 355 284,64 грн., отриманих позивачем від відповідача на виконання недійсного правочину та 13 541,58 грн. процентів за користування грошовими коштами і 3 688,27 грн. судового збору. Посилаючись на викладене, відповідач просив суд стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 355 284, 64 грн., отримані на виконання недійсного правочину та 13 541,58 грн. процентів за користування грошовими коштами, що загалом складає 368 826,22 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 688,27 грн. В судовому засіданні представники позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили про їх задоволення, зустрічні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнав, заперечував проти їх задоволення, зустрічний позов підтримав, надав пояснення аналогічні зустрічній позовній заяві, просив про задоволення позову в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У відповідності до ст.ст. 12,13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з [PERSON] договір про фінансовий лізинг №00004387 від 21.02.2012 р., відповідно до якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідачу транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі [NUMBER], 2011 року виробництва, двигун [NUMBER], а відповідач зобов'язався прийняти даний об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору (а.с.5-20 том І). Відповідно до умов договору про фінансовий лізинг №00004387 від 21.02.2012 р. відповідач [PERSON] обрав як об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Passat В7 1,8 I TSI, шасі [NUMBER], 2011 року виробництва, двигун [NUMBER]. Вартість об'єкту лізингу, яка погоджена сторонами, згідно з умовами договору про фінансовий лізинг №00004387 від 21.02.2012 р. становить еквівалент 43 052,00 доларів США. У відповідності до акту прийому-передачі до договору лізингу від 21.02.2017 р. та видаткової накладної №002801 від 27.02.2012 р., позивач ТОВ «Порше Лізинг Україна» передав відповідачу [PERSON] автотранспортний засіб вартістю 345 707,56 грн. та визначив щомісячний платіж в розмірі 7284,09 грн. (а.с.92 том І). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 6.1. договору про фінансовий лізинг № 00004387 від 21.02.2012 р., сторони погодили, що для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач [PERSON] щомісяця виплачуватиме ТОВ «Порше Лізинг Україна» лізингові платежі у відповідності до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Згідно з п. 6.5. договору, сторони погодили, що лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений ТОВ «Порше Лізинг Україна» у графіку покриття витрат та плати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування). Відповідно до п. 6.16. договору, зобов'язання по сплаті всіх та будь-яких платежів за контрактом покладається на лізингоодержувача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Лізингоодержувач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту відправлення ТОВ «Порше Лізинг Україна» відповідної вимові або рахунку, якщо інший термін не обумовлено у контракті або погоджено сторонами додатково. Якщо лізингоодержувач не сплатить платежі (платіж) у вказаний строк, ТОВ «Порше Лізинг Україна» має право застосувати санкції за прострочення відповідно до пункту 8 Контракту. Таким чином, відповідно до умов договору обов'язок щодо сплати лізингових платежів покладено на лізингоодержувача. Відповідач [PERSON] протягом 2012 року - 2014 року здійснював щомісячні лізингові платежі в розмірі 8000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.94-104 том І). Всього за вказаний період відповідач здійснив 36 сплат на загальну суму 355 284,64 грн. Останній платіж, здійснений відповідачем був 30 грудня 2014 року. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 р. у справі №361/7154/16-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу суд ухвалив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 21 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» й [PERSON], стягнути із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с.21-31 том І). Згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 22.06.2017 р., рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 р. у справі №361/7154/16-ц залишено без змін (а.с.32-36 том І). Відповідно до висновку експерта від 31.05.2018 р. №19/13-1/18-СЕ/18, ринкова вартість транспортного засобу типу VW Passat В7 1,8 І TSI, шасі [NUMBER], 2011 року виробництва станом на 31.05.2018 р. становить 335 685,69 грн. (а.с.197-213 том І). Відповідно до акту прийому-передачі, відповідач [PERSON] передав, а представник позивача ТОВ «Порше Лізинг Україна» Навроцький О.В., прийняв вищевказаний автотранспортний засіб, акт підписаний сторонами та закріплений печаткою позивача (а.с.238 том І). Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція - поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Частиною другою статті 216 ЦК України передбачено, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Порядок такого відшкодування має здійснюватися за правилами, встановленими для зобов'язань, що виникають із факту заподіяння шкоди, тобто за правилами позадоговірної відповідальності. У позовній заяві ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить стягнути відшкодування у розмірі 792 298,05 грн. Такий розмір відшкодування визначає різницею вартості нового автомобіля, який було передано відповідачу за договором про фінансовий лізинг, та вартістю того ж автомобіля після використання відповідачем. Зазначає, що вартість транспортного засобу зменшилася саме на таку суму. Однак, позивач не зазначив та не надав доказів, які підтверджують вину відповідача у завданні збитків, як того вимагає ч.2 ст.216 ЦК України. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна», а тому в їх задоволенні слід відмовити. Разом з тим, на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00004387 від 21.02.2012 р. відповідачем [PERSON] було сплачено суму в розмірі 355 284,64 грн., а сам об'єкт лізингу повернуто позивачу ТОВ «Порше Лізинг Україна». Двостороння реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який настає незалежно від наявності вини сторін правочину у тому, що правочин є недійсним. У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права, частина 1 статті 216 Цивільного Кодексу, застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] має право на повернення йому грошових коштів, сплачених на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна», в розмірі 355 284,64 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного Кодексу України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного Кодексу України). Частина 3 ст. 1212 Цивільного Кодексу України закріплює, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст. 1214 Цивільного Кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Як зазначалось вище, відповідач [PERSON] письмово звертався до позивача ТОВ «Порше Лізинг Україна» 05 липня 2017 року з заявою про повернення йому грошових коштів (а.с.59 том І). В заяві позивачу було запропоновано повернути відповідачу грошові кошти протягом 10-и днів, з дня отримання заяви про повернення грошових коштів. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, позивач отримав заяву з вимогою повернення грошових коштів - 19.07.2017 р. (а.с.60 том І), тобто строк повернення грошових коштів сплинув 28.07.2017 р., а з 29.07.2017 р. позивач безпідставно зберігає грошові кошти, що належать відповідачу. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 Цивільного Кодексу України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів (Постанова Верховного Суду України від 2 березня 2016року у справі № 6-2491цс15). Згідно положень ст. 1048 Цивільного Кодексу України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Розрахунок процентів за користування грошовими коштами складається: облікова ставка НБУ складає з 07.07.2017 р. - 26.10.2017 р. - 12,5%, з 27.10.2017 р. - 13,5%. За період з 29.07.2017 р. по 26.10.2017 р. (90 днів): 355 284,64 грн. х 12,5% : 366 днів х 90 днів = 10 920,63 грн. За період з 27.10.2017 р. по 15.11.2017 р. (20 днів): 355 284,64 грн. х 13,5% : 366 днів х 20 днів = 2 620,95 грн. Всього з 29.07.2017 р. по 15.11.2017 р. - 13 541,58 грн. = 10 920,63 грн.+2 620,95 грн. Таким чином, суд вважає, що стягнення з позивача на користь відповідача процентів в розмірі 13 541,58 грн., за користування грошовими коштами є таким, що відповідає нормам чинного законодавства. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved