Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» звернулося в грудні 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу, що розташований: [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 63902226101), укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевською Світланою Павлівною 20.12.2014 року за №1474; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №18184022, прийняте 20.12.2014 року приватним нотаріусом Девляшевською С.П. щодо вищевказаного об'єкту нерухомого майна. В позові зазначено, що речове право власності на земельну ділянку, на якій розташований гараж [ADDRESS], було зареєстровано за позивачем ТОВ «Х-Адванс», що підтверджується відповідним Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25.10.2012 року, а будь-яких правовстановлюючих документів на користування відповідною земельною ділянкою або її забудову [PERSON] чи ГК «Соколи» ніколи не видавалось і не реєструвалося. Оспорюваний договір купівлі-продажу від 20.12.2014 року підлягає визнанню недійсним, оскільки станом на час укладення даного договору відповідач не була законним власником вищевказаного гаража, не мала права його відчужувати, оскільки станом на час відчуження рішення про первинну реєстрацію речових прав на об'єкт продажу від 21.05.2013р. за [PERSON] вже було скасовано в судовому порядку і була постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.03.2014 року (залишена без змін 01.10.2015р.). Реєстрація за [PERSON] речових прав на об'єкт, первинна реєстрація якого відбулася всупереч вимогам закону і які набуті від особи, яка сама незаконно набула їх, як зазначено в позовній заяві, та з огляду на те, що йдеться про об'єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, належній позивачу, це позбавляє останнього можливості повноцінно реалізувати свої права власника незалежно від волі інших осіб. Ухвалою суду від 16.12.2015р. до участі у справі були залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON], приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевська Світлана Павлівна. Ухвалою суду від 22.03.2016р. до участі у справі було залучено співвідповідачем [PERSON] (змінено статус з третьої особи на відповідача). Ухвалою суду від 05.09.2016р. до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - гаражний кооператив «Соколи». Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові, письмових поясненнях до суду та наданих суду усних поясненнях. Відповідачі 1,2 в судове засідання 28.01.2016р., 22.03.2016р.(клопотання відповідача 1 про відкладення без доручення належних доказів підстав неявки), 10.05.2016р., 08.06.2016р., 05.09.2016р., 03.10.2016р.(клопотання відповідачів 1 та 2 про відкладення без долучення належних доказів підстав неявки) та 07.11.2016р. не з'явився, належним чином отримувавши повістки до суду, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу в судові засідання жодного разу не з'явилася, на останнє судове засідання клопотала про відкладення (без долучення належних доказів підстав неявки), при цьому надала на вимогу суду посвідчений нею оспорюваний договір та документи до нього. Третя особа гаражний кооператив «Соколи» в судове засідання двічі не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву представника позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. 20.12.2014 року між [PERSON], як Продавцем, та [PERSON], як Покупцем, було укладено договір купівлі-продажу гаража (а.с.41-42), відповідно до пункту 1, 4 якого за цим договором Продавець зобов'язується передати у власність Покупця (продає), а Покупець зобов'язується прийняти у власність (купує) гараж [ADDRESS], площею 46.9 м.кв. під літерою «А», і сплатити за нього обговорену грошову суму. Згідно з пунктом 3 Договору купівлі-продажу гараж, що є предметом цього договору - належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.05.2013 року [PERSON], Державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської, номер запису про право власності 1005842 (а.с.44-45). При цьому до договору продавець додала довідку ГК «Соколи» від 19.12.2014р. про те, що ГК «Соколи» надана земельна ділянка для обслуговування гаражів, в т.ч. гараж [ADDRESS], згідно договору оренди з ГК (зазначено кадастровий номер) та у власності територіальної громади (а.с.46). У судовому засіданні представник позивач зазначив, що такого кадастрового номера орендованої ГК «Соколи» земельної ділянки немає. На підставі вищевказаного Договору купівлі-продажу державним реєстратором - приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевською Світланою Павлівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №18184022, від 20.12.2014 року щодо вищевказаного об'єкту нерухомого майна, за [PERSON]. Посилаючись на допущені при укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу порушення чинного законодавства та рішення суду, ТОВ «Х-Адванс» звернулося до суду з вимогою про визнання недійсним Договору купівлі-продажу гаражу від20.12.2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого на підставі даного договору. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В контексті вищевикладеного, зважаючи на те, що за оскаржуваним договором купівлі-продажу відповідач 1 відчужив відповідачу 2 об'єкт нерухомого майна - гараж, який знаходиться на відповідній земельній ділянці, що належала вже позивачу суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні положення чинного станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу земельного законодавства. Так, відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 25 жовтня 2012 року (а.с.5), Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована: [ADDRESS]; цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування гаражної стоянки автомобілів. Гараж, який є предметом купівлі-продажу за оскаржуваним договором купівлі-продажу, розташований на земельній ділянці, яка розташована: [ADDRESS]. Таким чином, відчуження відповідачем1 гаражу, який знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності позивача, з урахуванням положень частини 1 статті 120 ЗК України, порушує права позивача, як власника земельної ділянки, та надає йому право на звернення до суду з даним цивільним позовом. Окрім того, як вже зазначено вище продавець гаражу набула право власності на гараж [NUMBER] згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.05.2013 року (а.с.9), тобто після набуття права власності на земельну ділянку під цим гаражем саме позивачем. В той же час, Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.03.2014 року у справі № 809/649/14, залишеною без змін Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2015 року, позов ТОВ «Х-Адванс» задоволено повністю: визнано недійсним та скасовано рішення № 2453639 від 21.05.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області [PERSON] про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1 на гараж, що розташований: Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж [NUMBER], (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 63902226101) за суб'єктом: [PERSON], відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна; зобов'язано Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж [NUMBER] (а.с.12-18). Відповідно до абзацу третього частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відтак, станом на час укладення 20.12.2014 року між [PERSON], як Продавцем, та [PERSON], як Покупцем, договору купівлі-продажу гаража, право власності на предмет продажу - гараж за [PERSON] було припинено на підставі рішення суду, яке ще не набрало законної сили, однак про яке вона знала , оскільки її оскаржила у апеляційний суд. Іншими словами, [PERSON] знаючи про наявність оскарження її права власності, вчинила дію не повідомивши нотаріуса та нового власника як набувача про наявність такого спору в суді, прийняття першою інстанцією суду рішення про скасування її правва власності, та достеменно володіючи даними про наявність Державного акту на право власності на землю за ТОВ «Х-Адванс», а не ГК «Соколи», який видавав довідку про недостовірні дані, так як це було предметом дослідження судом і описувалось в рішенні суду. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак, невідповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є підставою недійсності правочину. Так, як вже було зазначено, позивач ТОВ «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована: [ADDRESS], приватна власність не скасована, не оскаржена, та на якій розміщений гараж, що є предметом купівлі-продажу за оскаржуваним договором. Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина 1, 3 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. А тому, при укладенні Договору купівлі-продажу гаражу від 20.12.2014 року продавцем було порушено вимоги статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 1-3 статті 13, частини 1 статті 316, частин 1, 3 статті 319, статті 321 та частини 2 статті 373 ЦК України, оскільки без жодних на це правових підстав відчужено гараж, який знаходиться на земельній ділянці, яка є власністю Позивача, чим порушено його право власності на дану земельну ділянку. Відтак, на підставі положень частини 1 статті 203, ч.1 ст.316, 321, 373, ч.1 ст.638, ч.2 ст.377 ЦК України, ст..120 ЗК України, суд вбачає підстави для визнання Договору купівлі-продажу гаражу [NUMBER], укладеного відповідачем 1 та 2, недійсним, оскільки у [PERSON] під час укладення даного договору будь-яких правовстановлюючих документів на землю на якій знаходився предмет продажу також не було, натомість наявне право власності на землю за позивачем порушене, враховуючи ще і таке Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти (частина 6 статті 120 ЗК України). Аналогічного змісту норма міститься в статті 377 ЦК України, за змістом якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Так, як випливає зі змісту оскаржуваного Договору купівлі-продажу гаражу, в ньому відсутні відомості щодо є кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовано відчужуваний гараж, а також її власника. Зокрема, як зазначено в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 «відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено». Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, оскільки за оскаржуваним договором право власності [PERSON] на гараж [NUMBER] виникло з моменту реєстрації такого права на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №18184022, прийняте 20.12.2014 року приватним нотаріусом Девляшевською С.П., щодо вищевказаного об'єкту нерухомого майна, суд, дійшовши висновку про недійсність правочину, за яким відчужено право власності, вбачає обґрунтованою позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо даного гаража. В той же час, суд вважає за необхідне зазначити про те, що інші відповідні посилання в позовній заяві є необґрунтованими. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому, відповідно до даної статті, саме з [PERSON], яка діяла недобросовісно по відношенню до покупця та нотаріуса, приховавши певні обставини, на користь ТОВ «Х-Адванс» підлягає стягненню сума судового збору. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ч. 1-3 ст. 13, ст. ст. 202-204, 215, ч. 1 ст. 316, ч.ч. 1,3 ст. 319, ст. 321, ч. 2 ст. 331, ч. 4 ст. 334, ч. 2 ст. 373, ст. 377, 391, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України,ч.ч. 1, 6 ст. 120 Земельного кодексу України, пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9,

Outcome: approved