Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.10.2003 року і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку Софію, [INFO]. [PERSON] звернулась з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, через різні погляди на життя та відношення до сімейних цінностей, з ініціативи відповідача постійно виникали непорозуміння та конфлікти. Зазначила, що їхня сімя остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, та доповнила, що [PERSON] і [PERSON] хоча і проживають в одній квартирі, проте тривалий час не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету і не підтримують подружніх відносин, а протягом останніх 2-3 місяців взагалі не спілкуються, припинили будь-які відносини. [PERSON] категорично наполягає на тому, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні, оскільки вона втратила до відповідача хороші почуття. Просить позов задовольнити. Відповідач проти розлучення заперечив, зазначивши, що шлюб може бути збережено, тому просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 12.10.2003 року у відділі реєстрації актів громадського стану Горохівського районного управління юстиції Волинської області, актовий запис № 69 (а.с.5), і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку Софію, [INFO] (а.с.5). Також встановлено, що сторони проживають в одній квартирі по вул.Караджича, 14а/13 у м.Львові, однак вже протягом тривалого часу не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, а протягом останніх 2-3 місяців взагалі не спілкуються і не підтримують жодних відносин. Враховуючи те, що позов поданий ще 18.12.2014 року, проте з того часу подружжя не примирилося, не налагодило свої сімейні відносини, позивач в поданій суду заяві від 22.04.2015 року категорично наполягає на розірванні шлюбу, що підтвердила в судовому засіданні і її представник, тому суд не вбачає підстав для надання сторонам строку на примирення. З огляду на наведене, суд також не бере до уваги доводи відповідача, що їхня із [PERSON] сімя може бути збережена, оскільки він не довів суду, що ним як до подання дружиною позову, так і після цього вживалися заходи щодо налагодження стосунків, натомість на час розгляду справи сторони взагалі не спілкуються, а позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1).

Outcome: approved