Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] 64338,00 гривень заборгованості за договором позики № 210685 від 20.06.2017 року та судові витрати по справі в розімір 2197,00 гривень, посилаючись на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань у договірних правовідносинах. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.06.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладено Договір позики в електронній формі, за умовами якого відповідачу на умовах строковості, зворотності, платності надано грошові кошти в сумі 1500,00 грн. Умовами договору передбачено, що позика надається строком на 30 днів. Також умовами договору передбачено нарахування процентів за користування позикою, а саме: 1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн 00 коп. за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 Договору. Грошові кошти в сумі 1500,00 грн. [PERSON] отримав 20.06.2017 року шляхом перерахування суми позики на картковий рахунок. При укладенні електронного договору позики сторони керувалися п.п. 4.1., 4.2 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», затвердженого наказом директора товариства №2-1 від 27.10.2015, які розміщуються на веб-сайті позивача https://creditup.com.ua (далі - Правила) та п.п. 1.1., 1.3., 1.4. Договору, на підставі яких позичальник був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики. Відповідач не виконав умови договору, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 13.07.2020 року складає 64338,00 грн, з яких 1500,00 грн. - заборгованість за основною сумою позики; 31830,00 грн. - заборгованість за відсотками; 31008,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Представник позивача ТОВ «ВЕЛЛФІН» в судове засідання не прибув, до суду надіслав заяву про слухання справи у його відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Флінт В.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме стороною відповідача визнається заборгованість в частині суми кредиту (позики) в розмірі 1500 гривень та відсотки за час дії договору в сумі 885,60 грн., які відповідачем сплачені 07 грудня 2020 року на рахунок позивача. В решті позовні вимоги не визнаються. Суд, заслухавши представника відповідача, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядження Нацкомфінпослуг №2606 від 27.10.2015 року зареєстровано в реєстрі фінансових установ №16103225). Порядок та умови надання ТОВ «ВЕЛЛФІН» грошових коштів у позику визначені Правилами надання грошових коштів у вигляді позики, затверджених наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №2-1 від 27.10.2015 року. 20.06.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладено договір позики №210685 в електронній формі, відповідно до умов якого позивач надає відповідачу грошові кошти в сумі 1500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надається строком на 30 днів. Також умовами договору передбачено нарахування відсотків за користування позикою, а саме: 1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн 00 коп. за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. Договору. (а.с. 18-22). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення електронних операцій, 20.06.2017 року через систему платежів WayForPay [PERSON] на його картковий рахунок було проведено видачу займу в розмірі 1500,00 грн. За умовами договору [PERSON] в строк до 20.07.2020 року зобов`язаний був повернути 1500,00 грн. основного боргу та сплатити проценти в сумі 885,60 грн., проте взятих на себе зобов`язань не виконав. Згідно наданого ТОВ «ВЕЛЛФІН» розрахунку, станом на 13.07.2020 року відповідач [PERSON] має заборгованість за договором позики у розмірі 64338,00 грн., яка складається з 1500,00 грн. заборгованості за основною сумою позики, 31830,00 грн. заборгованості за відсотками та 31008,00 грн. заборгованость за простроченими відсотками (а.с. 23). Вирішуючи даний спір суд враховує наступні положення цивільного процесуального та цивільного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до умов договору позики № 210685 від 20.06.2017 року, сукупна вартість позики складає 2385,60 грн., з яких 1500,00 грн. основного боргу та 885,60 грн. процентів за користування позикою за період кредитування, які відповідач не повернув позивачу, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості по відсотках в іншій частині суд виходить з наступного. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Таким чином право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18; від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18; від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18. Встановлені фактичні обставини у данй справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 210685 від 20.06.2017 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 20.07.2017 року. Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до ст.1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 20.07.2017 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» в частині стягнення процентів за межами строку кредитування безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також із матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2020 року відповідачем на рахунок позивача сплачено 2385,60 грн., що підтверджується копією квитанції №1-1422К (а.с. 91). Натомість, позивачем не підтверджено факт отримання вказаної суми коштів та на погашення якої заборгованості (суми кредиту чи процентів за користування кредитом) вони були зараховані, а тому суд за відсутністю даної інформації позбавлений можливості зарахувати вказану суму на погашення заборгованості відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати на сплату судового збору в сумі 2102,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від № 2278 від 14.07.2020 року (а.с. 36), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 77,98 грн. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial