Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та інших учасників справи. Позивач КП «Стрийтеплоенерго» 10.06.2021 року звернувся у Стрийський міськрайонний суд Львівської області із позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення про солідарне стягнення на свою користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з теплопостачання у розмірі 6 340 грн. 13 коп.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання цієї заяви до суду, у розмірі 1 581 грн., позивач просить покласти на відповідачів у рівних частинах. Позов обґрунтовано тим, що обоє відповідачів мають постійним місцем проживання квартиру [ADDRESS] . За період з 01.03.2014 року по 01.10.2016 року у відповідачів утворилася заборгованість з теплопостачання, оскільки відповідачам у зазначений період позивачем надавалися послуги з централізованого теплопостачання до вказаного помешкання, котрі вони не оплатили у добровільному порядку. Для стягнення такої заборгованості позивач 21.11.2016 року звернуся до Стрийського мськрайонного суду Львівської області із заявою про видачу судового наказу, котрим 15.12.2016 року у справі № 456/3546/16-ц, провадження № 2-н/456/285/2016, цю заяву було задоволено та видано відповідний судовий наказ. Судовий наказ набрав законної сили 07.02.2017 року. Однак, на підставі заяви обох відповідачів від 13.06.2017 року, цей судовий наказ ухвалою цього ж суду від 10.09.2018 року у справі № 456/1785/17, провадження № 2-с/456/14/2018, був скасований із роз`ясненням позивачеві про його право на розгляд заявлених вимог у спрощеному позовному провадженні. Ухвала про скасування судового наказу набрала законної сили у день її постановлення. Позивач вирішив таким своїм правом скористатися та у межах трьохрічного строку загальної позовної давності, котрий вважає не пропущеним у зв`язку із його перериванням у період з 15.12.2016 року (дата видачі судового наказу) по 10.09.2018 року (дата постановлення ухвали про скасування судового наказу) в силу захисту судом його порушеного права у зазначений період, звернувся у суд із даним позовом у порядку спрощеного позовного провадження. Обоє відповідачів у запропоновані судом строк та порядку, а саме 14.07.2021 року за вх. № 13461 через канцелярію суду подали спільний відзив на позовну заяву, у котрому проти задоволення позовних вимог заперечують у повному обсязі. Заперечення відповідачів проти позову обґрунтовані відсутністю у них зобов`язань перед позивачем щодо оплати послуг з теплопостачання в силу неукладення між ними договору про надання таких послуг. Поряд з цим, відповідачі одночасно вказують на пропуск позивачем трьохрічного строку загальної позовної давності для звернення до суду із пред`явленими вимогами, оскільки подання ним заяви про видачу судового наказу не перериває такий строк, а спірна заборгованість стосується періоду з 01.03.2014 року по 01.10.2016 року, тобто з часу її нарахування минуло понад п`ять років. Вказуючи на пропуск позивачем строку позовної давності й застосування наслідків спливу такої позовної давності, відповідачі посилаються на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, котра прийнята в справі в аналогічних правовідносинах. З огляду на вказане, відповідачі наполягають на застосування у цій справі наслідків спливу позовної давності, у зв`язку з чим просять відмовити у позові у повному обсязі саме з наведеної підстави. Позивач у запропоновані судом строк та порядку, а саме 19.07.2021 року за вх. № 13718 через канцелярію суду подав відповідь на відзив відповідачів на позовну заяву, у котрому надалі наполягає на задоволенні пред`явлених вимог та додатково спростовує посилання відповідачів на неукладення з ними договору про надання послуг з теплопостачання за спірний період як на підставу для відмови у позові, оскільки такі послуги були їм фактично надані у порядку та об`ємах, визначними законом. Щодо їх посилань в якості підтвердження пропуску строку позовної давності на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, то такі позивач вважає безпідставними, оскільки ця постанова прийнята в справі хоча й в аналогічних правовідносинах, однак стосується дещо інших обставин, а саме обстави застосування насідків спливу позовної давності з урахуванням ухвали суду про відмову у видачі судового наказу, а не його скасування, що не є тотожним, з огляду на що ця постанова застосуванню у межах даного спору не підлягає. Заяви та клопотання учасників справи. Заяв чи клопотань від учасників цієї справи, у тому числі й про розгляд даної справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, у визначені чинним ЦПК України й судом строки та порядку, до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Микитина В.Я. від 05.07.2021 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її сторін та без проведення судового засідання, у приміщенні суду, розміщеного по вул. Т. Шевченка, буд. 89 , 13.08.2021 року о 11.00 год.. За ініціативою суду витребувано з архіву Стрийського міськрайонного суду Львівської області матеріали справи № 456/3546/16-ц, провадження № 2-н/456/285/2016, за заявою КП «Стрийтеплоенерго» про солідарне стягнення з боржників [PERSON] та [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з теплопостачання, а також матеріали справи № 456/1785/17, провадження № 2-с/456/14/2018, за заявою боржників [PERSON] та [PERSON] про скасування судового наказу, для їх дослідження. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав КП «Стрийтеплоенерго» за пред`явленими позовними вимогами, та причетність до порушення таких його прав [PERSON] та [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено, що обоє відповідачів є споживачами житлово-комунальних послуг з теплопостачання в квартиру [ADDRESS] . Хоча відповідного договору про надання таких послуг у письмовій формі між сторонами не укладалось, однак позивачем ці послуги відповідачам надавалися у період з 01.03.2014 року по 01.10.2016 року, а відповідачі за надання цих послуг не оплачували, хоча повинні були оплачувати їх щомісяця не пізніше 20-го числа, що, відповідно, сторонами не заперечується. Не оспорюється відповідачами й розмір нарахованої позивачем заборгованості за надані їм у період з 01.03.2014 року по 01.10.2016 року послуги з теплопостачання, котрий, відповідно до діючих у вказаний період тарифів, становить 6 340 грн. 13 коп.. З метою стягнення зазначеної заборгованості позивач в якості стягувача у межах строку давності, а саме 21.11.2016 року звернувся у Стрийський міськрайонний суд Львівської області із заявою про видачу судового наказу. Стрийським міськрайонним судом Львівської області 15.12.2016 року у справі № 456/3546/16-ц, провадження № 2-н/456/285/2016, видано судовий наказ, котрим з відповідачів як боржників у межах строку давності у солідарному порядку стягнуто на користь позивача як стягувача 6 340 грн. 13 коп. заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з теплопостачання, а також у рівних частинах 689 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. Зазначений судовий наказ набрав законної сили 07.02.2017 року та був скерований до примусового виконання. Встановлено, що 13.06.2017 року відповідачі звернулися до Стрийського міськрайонного суду Львівської області із заявою про скасування зазначеного судового наказу, котра ухвалою від 10.09.2018 року у справі № 456/1785/17, провадження № 2-с/456/14/2018, була задоволена, а судовий наказ скасований. При цьому, позивачеві як стягувачу було роз`яснено про його право звернутися до суду із тими самими вимогами у порядку спрощеного позовного провадження. Зазначена ухвала суду набрала законної сили у день її постановлення. Норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення, мотиви їх застосування. Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України«Про житлово-комунальні пслуги», статтею 1 котрого визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (ч. 2 ст. 19 Закону). Власником визначено фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац 7 ч. 1 ст. 1 Закону). Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац 14 ч. 1 ст. 1 Закону).Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (ч. 1 ст. 29 Закону).Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 ч. 3 ст. 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06.11.2019 року у справі № 642/2858/16. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. За правилами ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За системним змістом навдених статей суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, на котру посилаються відповідачі як на підставу для застосування у цій справі наслідків спливу позовної давності, висловила таку правову позицію. Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 01.09.2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 01.01.2004 року. З того часу приписи статті 264 цього Кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21.01.2015 року у справі № 6-214цс14 та від 13.01.2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, висловленого у постанові від 23.05.2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Висновок суду за результатами розгляду справи. Оскільки встановлено, що обоє відповідачів не оплачували за надані їм позивачем у період з 01.03.2014 року по 01.10.2016 року послуги з теплопостачання, тобто за фактично триману за вказаний період теплову енергію, то позивач правомірно нарахував відповідачам розрахунок заборгованості, згідно з котрим такий нараховувався за кожен календарний місяць надання послуг, починаючи з березня 2014 року. При цьому, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то, на переконання суду, перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу, а днем, з якого настало прострочення відповідачів за кожним місячним платежем, є 21 число кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, так як у позивача з відповідачами є фактичні договірні відносини. Саме з вказаного числа починається прострочення оплати послуг з теплопостачання, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Щодо переривання такої позовної давності, то суд вважає, що звернення 21.11.2016 року позивача як стягувача до суду із заявою про видачу судового наказу, а також видача судом у подальшому 15.12.2016 року судового наказу про солідарне стягнення на його користь з обох відповідачів як боржників заборгованості за надані (фактично отримані) за період 01.03.2014 року по 01.10.2016 року житлово-комунальні послуги з теплопостачання в квартиру [ADDRESS] , споживачами котрих вони були, як і набрання цим судовим наказом 07.02.2017 року законної сили та видача його позивачеві як стягувачу для пред`явлення до примусового виконання, свідчить про те, що до дати скасування зазначеного судового наказу - 10.09.2018 року порушене право позивача не підлягало захисту. Тому суд переконаний, що саме з дати постановлення судом ухвали про скасування судового наказу, у відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, знову почався перебіг загальної позовної давності, так як саме з цього часу у позивача як стягувача виникло право звернутися з тими ж вимогами в порядку спрощеного позовного провадження, а порушене право, після скасування вищевказаного судового наказу, знову підлягало захисту. Такий строк загальної позовної давності, з урахуванням до дати видачі судового наказу та після дати постановлення ухвали про його скасування, станом на дату звернення позивачем із даним позовом за захистом свого порушеного права, не сплив. Відповідно, у даному конкретному випадку, застосувати наслідки спливу позовної давності у суду немає. Таким чином, із відповідачів підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги з теплопостачання за період з 01.03.2014 року по 01.10.2016 року у сумі 6 340 грн. 13 коп., відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, правильність якого відповідачами не спростовано. У свою чергу, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, котрими відповідачі обґрунтовують сплив позовної давності, стосуються інших обставин, а саме тих, коли стягувачу у видачі судового наказу було відмовлено ще на стадії перевірки його заяви про видачу судового наказу та вирішення питання про її прийняття, а тому, на думку суду, не можуть застосовуватися до даних правовідносин, так як порушене право стягувача у згаданому випадку постійно підлягало захисту та не переривалось. З огляду на усе вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру, у розмірі 1 581 грн. і підтверджуються платіжним дорученням № 2649 від 03.06.2021 року, слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, та, з урахуванням позиції позивача з цього приводу, а також в силу задоволення позовних вимог, слід покласти на відповідачів у рівних частинах, тобто по 790 грн. 50 коп. з кожного. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved