Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

ТОВ Агрофірма «Нива-плюс» звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі у якому зазначило, що 17.06.2010 року господарським судом Запорізької області винесено рішення по справі № 18/102/10, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON], Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, визнано договір купівлі-продажу дійсним, визнано за ФОП [PERSON] право власності на обєкт нерухомості: будівлю бурякосховища за адресою Бердянський район, с. Луначарське, вул. Дімітрова, 145-А. 08.12.2014 року постановою Харківського апеляційного господарського суду рішення господарського суду Запорізької області від 17.06.2010 року по справі № 18/102/10 скасовано та прийняте нове рішення яким у задоволенні позову відмовлено. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 85323344 від 19.04.2017 року позивачу стало відомо про те, що між [PERSON] та [PERSON] 10.10.2014 року укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі з належною до неї господарською будівлею, а саме будівлю бурякосховища, за адресою: с. Луначарське, вул. Дімітрова, 145-А, серія та номер: 2220, виданий 10.10.2014, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] Вважає зазначений договір таким, що укладений с порушенням вимог законодавства, та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою: Запорізька область, Бердянський район, село Луначарське, вулиця Дімітрова, 145-А, укладений між [PERSON] та [PERSON], реєстраційний номер 2220, посвідчений 10.10.2014 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] У судове засідання 06.11.2017 року представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку. Під час розгляду справи надав суду пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Додатково зазначив, що договір купівлі-продажу, що оспорюється не відповідає вимогам ст. ст. 655, 656, 658 ЦК України, оскільки на час його укладення [PERSON] не була власником спірного нерухомого майна. Вважає, що вона ввела в оману покупця, оскільки не повідомила його про наявність спору з приводу цього майна. Вважав, що порушення прав позивача встановлено постановою Харківського господарського апеляційного суду, та додатковому доказуванню не підлягає. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання 06.11.2010 року не зявилися. Представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та про відмову у задоволенні позову. У судових засіданнях та наданих суду письмових запереченнях представник відповідача зазначив, що позов не визнає з тих підстав, що позивач не є стороною оскаржуємого правочину. Крім того, вважає, що на час укладення договору не існувало підстав для визнання його недійсним, оскільки станом на 10.10.2014 року рішення господарського суду Запорізької області скасовано не було, право власності за [PERSON] на спірне нерухоме майно було зареєстровано в порядку, що діяв на час набуття права власності, відповідно при укладенні спірного договору купівлі-продажу вона розпоряджалась належним їй майном за своєю волею. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання 06.11.2017 року не зявилися. Представником відповідача [PERSON] подано заяву про розгляд справи за її відсутності та про відмову в задоволенні позовних вимог. У судових засіданнях та письмових заперечення представник відповідача зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на момент вчинення оскаржуваного правочину приписи ч. 1 ст. 203 ЦК України були дотримані. [PERSON] була належним власником предмету договору. ТОВ Агрофірма «Нива-плюс» не була стороною оспорюваного правочину и тому вчинити правочин під впливом обману щодо цього товариства сторони договору не могли, а відповідно позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права. Приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи в її відсутності. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива-Плюс» (а.с.5-17) та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 18-19) товариство є юридичної особою з 29.01.2003 року і по теперішній час. 08.12.2014 року Харківським апеляційним господарським судом винесено постанову по справі № 18/102/10 за позовом ФОП [PERSON] до ФОП [PERSON], Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.03.2010 року та визнання права власності на окремий обєкт нерухомості будівлю, розташовану за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Луначарське, вул. Дімітрова, 145-А, яким апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Нива-плюс» на рішення господарського суду Запорізької області від 17.06.2010 року у справі № 18/102/10 задоволено. Рішення господарського суду Запорізької області від 17.06.2010 року у справі № 18/102/10 скасовано та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (а.с. 21-27). Підставами прийнятого Харківським апеляційним господарським судом рішення є висновок, про те, що укладений між ПП [PERSON] та ПП [PERSON] договір купівлі-продажу від 11.03.2010 року є нікчемним. Крім того, спірне майно в натурі не виділено та [PERSON] не передане. Згідно зі ст. 236 ЦК України моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Але якщо недійсним правочином права та обовязки передбачались лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 216 ЦК України нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які повязані з його недійсністю. Тобто даний правочин не може створювати правових наслідків у вигляді набуття права власності на спірне майно. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.04.2017 року № 85323344 власником нежитлової будівлі з належною до неї господарською будівлею, нежитлова будівля, обєкт нерухомості за адресою: Запорізька обл., Бердянській р., с. Луначарське, вулиця Дімітрова, будинок 145а, на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2014 року, серія та номер 2220, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, є [PERSON]. Право власності зареєстровано 10.10.2014 року, номер запису про право власності: 7293858 (а.с. 28). Згідно з договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 10 жовтня 2014 року [PERSON] продала та передала у власність, а [PERSON] купив та прийняв у власність належну продавцю нежитлову будівлю з належною до неї господарською будівлею, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Бердянський район, село Луначарське, вулиця Дімітрова, 145а. У пункті 2 договору купівлі-продажу зазначено, що предмет договору належить продавцю на праві власності на підставі рішення господарського суду Запорізької області від 17 червня 2010 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 33304680 за номером запису 872 в книзі 6 (а.с. 64-65). Суд вважає встановленим, що укладенним відповідачами 10.10.2014 року договором купівлі-продажу були порушені права позивача, а тому він має право на його оспорювання виходячи з наступного. Зміст правочину не може суперечити\~ ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України\~кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зазначена право позиція викладена в постанові Верховного суду України по справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року встановлено, порушення прав та інтересів ТОВ Агрофірма «Нива-плюс» відчуженням нежилої нерухомості, розташованої за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Луначарське, вул. Дімітрова, 124-А тому ця обставина за ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ Агрофірма «Нива-плюс» належить майновий сертифікат серії І-ЗІПБ № 010503 від 19.03.2009 року на суму 868598,60 грн. на пайовий фонд КСП «Зоря» с. Луначарське Бердянського району Запорізької області. Структура та вартість майна та майнових прав колишнього КСП «Зоря» визначено загальними зборами співвласників майнових паїв будівля бурякосховища ввійшла до пайового фонду КСП «Зоря» з залишковою вартістю 63 887,20грн. При визначенні загальної вартості майна пайового фонду підприємства саме ця сума вартості будівлі бурякосховища увійшла до структури вартості пайового фонду. На майновий сертифікат вартістю 15 528,27 грн. зі складу пайового майна вибуло майно, вартість якого складає 63 887,20 грн., тобто ТОВ Агрофірма «Нива-плюс» на свій майновий сертифікат в розмірі 868 598,60 грн. недоотримало майна на суму 48 358,93 грн., тобто в даному випадку були порушено майнові інтереси заявника апеляційного скарги (а.с. 26-27). З огляду на викладене суд приходить до висновку про доведеність порушення прав позивача укладенням договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], оскільки предметом договору є майно пайового фонду, та між власниками майнових сертифікатів виділ в натурі не здійснювався. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел, а саме особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повен довести наявність умислу в діях відповідача [PERSON], істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, сам факт обману, а також його істотне значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач та його представник не надали жодного доказу та не довели, що [PERSON] умисно та цілеспрямовано ввела [PERSON] в оману стосовно відсутності спору щодо предмету договору. Ці твердження позивача спростовуються поясненнями представника відповідача [PERSON] - [PERSON], який пояснив, що [PERSON] детально розповіла йому про стан розгляду справи господарськими судами. Таким чином, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що договір дарування укладено сторонами під дією обману, щодо обставин, які мають істотне значення, що такий обман дійсно мав місце і що ці обставини мають істотне значення для правочину. Але, статтею ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих підстав, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У ст. 655 ЦК України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу статей 655, 658 ЦК України слідує, що право продажу належить власникові. Зі скасуванням Харківським апеляційним господарським судом рішення господарського суду Запорізької області від 17.06.2010 року про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на спірне майно за [PERSON], втрачені ті правові наслідки, які з нього випливають, а саме, право власності [PERSON] на спірне майно. У звязку з цим договір купівлі-продажу від 10.10.2014 року, що є предметом оспорювання в даній справі, суперечить цивільному законодавству, а тому є підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках.

Outcome: approved