Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення вимог, просить стягнути з [PERSON] на їх користь частину основного боргу за договором позики від 30.08.2017 року в розмірі 10 000 000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до умов договору позики від 30.08.2017 року укладеного між сторонами у справі товариством передано, а відповідачем прийнято у власність грошові кошти в сумі 27820000 грн., що підтверджується власноручно написаною розпискою. На виконання п.1 договору позивачем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у безготівковому порядку, що підтверджується платіжними дорученнями №№ 403; 4 від 04.09.2017 року. Строк повернення вказаних коштів визначений сторонами до 30.06.2020 року шляхом сплати готівкою через касу позикодавця або у безготівковому порядку на рахунок позикодавця. Відповідач частково здійснив повернення грошових коштів в сумі 2445721,02 грн. 29.08.2019 року, повернення грошових коштів в сумі 25374278,98 грн. не здійснено, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом про повернення частини основного боргу за договором позики від 30.08.2017 року в розмірі 10000000 грн. Ухвалою суду від 03.12.2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі, визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір позики від 30.08.2017 року, укладений між ТОВ «Луцька аграрна компанія» та ним, вказуючи на недійсність як такого, що вчинений з порушенням діючого законодавства з урахуванням наступного. Станом на день укладення договору позики, предметом якого були грошові кошти в розмірі 27820000 грн., що значно перевищувало 50 % від усього майна товариства, засновником ТОВ «Луцька аграрна компанія» було ТОВ «Ореола» Куа» із розміром статутного капіталу 300000 грн., засновками ТОВ «Ореола» Куа» були на той час [PERSON] та [PERSON] , на момент укладення спірного договору позики позивачем у справі не отримано згоди від засновника ТОВ «Ореола» Куа» на вчинення цього правочину. Ухвалою суду від 02.03.2021 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30.08.3017 року. Об`єднано в одне провадження вимоги зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30.08.3017 року з первісними вимогами ТОВ «Луцька аграрна компанія» до [PERSON] про стягнення частини боргу за договором позики від 30.08.2017 року. Ухвалою суду від 22.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі, задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідка, забезпечення явки якого покладено на сторону відповідача. Ухвалою суду від 03.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача та його представника адвоката Тищенко А.В. про повернення на стадію підготовчого провадження, призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів, зупинення провадження по цивільній справі. В судове засідання 03.08.2021 року явка свідка, про виклик якого заявлено стороною відповідача та на яку покладено забезпечення явки [PERSON] , не забезпечена. Враховуючи викладене, заяву представника позивача щодо строку розгляду справи, обов`язок доказування, що покладений на учасників процесу згідно діючого ЦПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду справи в умовах надмірного навантаження, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи на підставі зібраних та наданих учасниками справи доказів. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача підтримала зустрічні позовні вимоги, просила їх задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Матеріалами справи встановлено, 30.08.2017 року між ТОВ «Луцька аграрна компанія» та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав, а позичальник прийняв власність 27 830 000 грн. зі строком повернення до 31.12.2018 року. Згідно додаткової угоди № 2 від 01.10.2018 року до вказаного договору позики строк повернення грошових коштів змінено до 30.09.2019 року. Додатковою угодою № 1 від 30.11.2018 року строк повернення коштів за договором позики узгоджено до 31.12.2020 року. 25.09.2019 року між сторонами у справі укладено додаткову угоду до договору позики від 30.08.2017 року, строк повернення коштів узгоджений сторонами до 30.06.2020 року. Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується платіжними дорученнями № 403 та № 4 від 04.09.2017 року. Відповідач частково здійснив повернення грошових коштів в сумі 2445721,02 грн. 29.08.2019 року, а тому сума неповернутих коштів за договором позики складає 25374278,98 грн. Даний факт не спростовувався стороною відповідача. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з статтею 1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76ЦПК України). В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України). Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ухвалюючи рішення у справі, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову ТОВ «Луцька аграрна компанія», оскільки наявність оригіналу договору позики у позивача за відсутності доказів, які б свідчили про повне повернення грошових коштів, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Посилання відповідача про те, що ним не укладався договір позики 30.08.2017 року, підпис у цьому договорі йому не належить, суд не приймає до уваги, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В судовому засіданні представник позивача долучив до матеріалів справи оригінал договору позики від 30.08.2017 року, при цьому в суді оригінал договору оглядався суддею. Твердження [PERSON] щодо перевищення повноважень керівником ТОВ «Луцька аграрна компанія» при укладенні та виконанні договору позики не заслуговує на увагу, оскільки на момент укладення та виконання правочину [PERSON] був кінцевим власником ТОВ «КУА «Ореола», яке в свою чергу було і є власником ТОВ «Луцька аграрна компанія», тобто укладаючи правочин [PERSON] фактично підтверджував правомірність дій керівника ТОВ «Луцька аграрна компанія». З приводу зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним з моменту укладення договору позики від 30.08.2017 року, суд вказує про те, що підстава, на яку посилається позивач за зустрічним позовом, а саме не отримання ТОВ «Луцька аграрна компанія» згоди від засновника ТОВ «Ореола» Куа» на вчинення правочину, не заслуговує на увагу, оскільки дане посилання є аналогічним запереченню, що викладений у відзиві, якому надана оцінка судом про що вказано вище. Інших підстав та доказів, які б свідчили про недійсність договору позики від 30.08.2017 року позивачем за зустрічним позовом не надано та не наведено, а тому зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також, суд звертає увагу про те, що з часу укладення оскаржуваного договору позики, тобто з 30.08.2017 року [PERSON] не звертався до суду із вимогою про визнання недійсним правочину, а подання зустрічного позову в рамках даної цивільної справи суд розцінює як спосіб захисту з метою уникнути виконання взятих зобов`язань за договором позики від 30.08.2017 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір сплачений позивачем у розмірі 149990 грн.

Outcome: approved