Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на основі типового договору між ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» та [PERSON] укладеним з 01.03.2012 року, стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, із врахуванням прийнятих до розгляду судом збільшеного розміру позовних вимог, за період з 01.03.2012 року по лютий 2014 року в розмірі 1119,17 грн. та судових витрат. Свої вимоги мотивують тим, що відповідач проживає за адресою [ADDRESS] та при цьому користується послугами з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, тому відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є фактичним споживачем послуг, які надані позивачем. Відповідно до рішень виконавчого комітету Мукачівської міської ради «Про визначення виконавців послуг» від 24.01.2012 № 28 та від 29.01.2013 № 19 позивача з 01.03.2012 року визначено виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. На підставі вказаних рішень ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» прийняло будинок [ADDRESS] на свій баланс (01.03.2012 року) та почало надавати послуги відповідно з урахуванням структури періодичності та строків надання. Початком надання таких послуг стало здійснення всіх залежних від позивача дій, які були спрямовані на фактичне укладення договору, а саме: здійснення публікації договору на офіційному сайті товариства; неодноразове надсилання на адресу відповідача пропозицій про укладення договору; відсутність претензій з боку відповідача щодо якості наданих послуг. Оскільки сторони тривалий час виконують дії, спрямовані на фактичне надання та споживання вищевказаних послуг, тому є доведеними обставини, які свідчать про наявність між сторонами договірних відносин з приводу надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що позивачем не надано жодного доказу звернення до неї з пропозицією укласти договір, хоча вона ніколи від укладення договору не ухилялась. Також зазначила, що позивач, як виконавець послуг, зобов'язаний розробити договір на основі типового договору. В свою чергу позивач змушує її підписати саме типовий договір, який не може бути укладений, оскільки він є лише основою для підготовки договорів із споживачами, а саме індивідуальних договорів, з усіма істотними умовами згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Натомість нею був підготовлений та запропонований проект договору на надання житлово-комунальних послуг, однак позивач відмовився його укладати. Крім того, оскільки договору укладено не було, тому були і відсутні договірні відносини між нею та ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс», а відтак у позивача не виникло ні обов'язку надавати житлово-комунальні послуги, ні права стягувати вартість цих послуг. Також вказала на необґрунтованість розміру заборгованості, оскільки не надана інформація про вартісну базу нарахування боргу, а саме не надані розміри тарифів на житлово-комунальні послуги, які діяли протягом періоду нарахування боргу, а також підстави для їх застосування. Додатково пояснила, що ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» надає житлово-комунальні послуги неналежної якості. Зокрема, внаслідок незадовільного стану електромережі, у неї в квартирі сталася пожежа, що завдало значних матеріальних збитків. У зв'язку із зазначеним, вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що на підставі рішень виконавчого комітету Мукачівської міської ради «Про визначення виконавців послуг» від 24.01.2012 року № 28 та «Про погодження виконавця послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом, групою будинків; утримання житлових будинків і прибудинкових територій» від 29.01.2013 року № 19 позивача визначено виконавцем послуг з 01.03.2012 року. Будинок [ADDRESS], в якому проживає відповідач, віднесено до переліку будинків, стосовно яких позивач здійснює послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що підтверджується актом прийняття-передачі об'єкта в управління з управління (з балансу). Перед початком надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій позивачем здійснено всі залежні від нього дії, які полягали в укладенні типового договору «Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», у спосіб передбачений ст. 634 ЦК України. В свою чергу відповідач продовжував отримувати вказані послуги, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, що свідчить про фактичне виникнення цивільних прав та обов'язків між сторонами. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є договори та інші правочини. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Як передбачено ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Разом з тим, ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. У ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Разом з позовною заявою до суду позивачем був наданий договір «Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», підготовлений ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс». Дослідивши вищевказаний договір, суд приходить до висновку, що він відповідає типовому договору, а тому відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам законодавства. У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що в разі невизнання відповідачем (споживачем) права позивача (виконавця послуг) на укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 року (справа № 6-110 цс 12), прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. На виконання ухвали суду про забезпечення доказів, ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» надано суду документи, які підтверджують факт надання житлово-комунальних послуг, їх структуру та вартість за відповідний період. Заперечуючи факт надання житлово-комунальних послуг, відповідач обґрунтовує це тим, що у неї вдома трапилася пожежа через неналежний стан електричної мережі в будинку. Як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON] що він є мешканцем квартири [ADDRESS], та підтвердив факт виникнення 21.12.2012 року пожежі. Факт виникнення 21.12.2012 року пожежі в судовому засіданні також підтвердив свідок [PERSON], який показав, що в квартирі відповідача згоріла електроплита. За наслідками пожежі було складено акт про пожежу від 21.12.2014 року. Дійсно, як вказувала в судовому засіданні відповідач та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, [PERSON] зверталася з листами та претензіями з приводу пожежі, яка сталася в її квартирі. Одночасно в судовому засіданні не встановлено, що саме було причиною пожежі і чи була пожежа наслідком неналежного надання житлово-комунальних послуг. Крім того, сам факт пожежі не свідчить про те, що позивачем не надаються, чи надаються, але неякісно житлово-комунальні послуги. Також встановлено, що [PERSON] не зверталась, відповідно до ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», із претензіями з приводу ненадання чи неналежного надання послуг позивачем, крім тих, які стосуються пожежі, а також не надходило актів-претензій від інших мешканців будинку [ADDRESS] Згідно з розрахунку, станом на лютий 2013 року за відповідачем рахується заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 1119,17 грн., а тому враховуючи те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів заперечення відповідача щодо неналежного виконання (надання) позивачем послуг та щодо правильності проведеного розрахунку, то на підставі ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» слід стягнути з відповідача вищевказану заборгованість. Згідно з ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатом або іншим фахівцем у галузі права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Встановлено, що 25.01.2013 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Вартість вказаних послуг становить 286,75 грн., що стверджується актом виконаних робіт з надання правової допомоги від 28.09.2013 року та платіжним дорученням № 306 від 26.09.2013 року. Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного суду України, викладеною в абз. 3 п. 4 мотивувальної частини рішення від 16.11.2000 року № 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника, суб'єктами надання правової допомоги є зокрема суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством. Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, що в даному випадку становить 344,10 грн. витрат зі сплати судового збору та 286,75 гривень витрат на правову допомогу.

Outcome: approved