Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у сумі 31113,07 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що зобов`язання позичальника перед ТОВ «Інтеркеш Україна» за кредитним договором не виконано. Представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву не подала та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловила, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. За умовами Кредитного договору від 22 квітня 2019 року №7-26760 (надалі - Договір, а.с. 5-6, 7) ТОВ «Інтеркеш Україна» (далі - Товариство) надало [PERSON] (далі - Позичальник) кредит у сумі 3000,00 гривень строком на один місяць з 22 квітня 2019 року по 13 травня 2019 року зі сплатою 365 відсотків річних. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про стягнення заборгованості, на підтвердження якої надав розрахунок боргу за Договором, згідно з якою станом на 18.09.2020 відповідач має заборгованість у сумі 31113,07 гривень (в т.ч.: 2870,00 гривень - заборгованість по тілу кредиту, 14235,20 гривень - нараховані відсотки, 13833,40 гривень - нарахована пеня, 113,07 - 3% річних, 57,40 грн - інфляційне збільшення). Кількість днів: 497 (а.с. 10). Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних кредитних правовідносин між учасниками справи з метою встановлення підставності позовних вимог Товариства. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 1 статі 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В свою чергу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідачем не спростовано факту отримання кредиту та не надано доказів виконання зобов`язань перед позивачем. Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено, що Позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в Договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого виникла зазначена заборгованість. Разом з тим, правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили сплату заборгованості за позикою до 13 травня 2019 року та розмір процентів за наданою позику в розмірі в розмірі 365% річних або 630,00 гривень. Відтак, у межах строку кредитування (з 22 квітня 2019 року до 13 травня 2019 року) відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати проценти. Після закінчення строку користування позикою, починаючи з 14 травня 2019 року, відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналогічні висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). З укладеного між сторонами Договору вбачається, що [PERSON] отримала позику строком на один місяць до 13.05.2019. Таким чином, право позивача нараховувати проценти та неустойку (пеню) за користування позикою, за несвоєчасне погашення позики, припинилося зі спливом строку кредитування (13.05.2019), а тому з відповідача підлягають стягненню відсотки та пеня за період з 22 квітня 2019 року до 13 травня 2019 року (включно). Отже, з урахуванням строку кредитування, наданих позивачем розрахунків, ТОВ «Інтеркеш Україна» має право на стягнення заборгованості в сумі 3104,47 гривень (в т.ч. 2870,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 60,00 грн. (630,00 (визначені договором проценти) - 570,00 (сума сплачених процентів)) - заборгованість за відсотками за період з 22 квітня 2019 року по 13 травня 2019 року, 0,00 грн. - пеня за період з 22 квітня 2019 року по 13 травня 2019 року, 117,07 грн - 3 % річних, 57,40 грн - інфляційні втрати). При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню сума 209,74 грн. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed