Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.02.2016 року, від шлюбу дітей не мають. [PERSON] 06.11.2017 року звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося через різні характери і погляди на життя, що призвело до втрати між ними почуттів та поваги. Протягом останнього року не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Переконаний, що шлюб носить формальний характер, а подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, та доповнив, що протягом року з відповідачкою спільного господарства не ведуть, припинили шлюбні стосунки, наполягає на розірванні шлюбу та просить позов задовольнити. Відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, в судове засідання не з'явилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала і про причини своєї неявки суд не повідомила. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони зареєстрували шлюб 23 лютого 2016 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції, актовий запис № 12 (а.с.2), в якому дітей не мають. Також встановлено, що сімейне життя у сторін не склалося, між ними постійно виникають непорозуміння, що стало причиною того, що вони протягом року не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, проживають окремо один від одного і не спілкуються. Позивач примирення вважає неможливим та наполягає на розірванні шлюбу. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що шлюб між сторонами існує формально, подальше проживання та збереження сім'ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати.

Outcome: approved