Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.09.1983 року і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернувсь з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та [PERSON], мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося через відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, та доповнив, що протягом останніх двох років вони з відповідачем проживають окремо один від одного. Він втратив до відповідача хороші почуття, категорично наполягає на розірванні шлюбу, вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні. Просить позов задовольнити. Відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду, в судове засідання не зявилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала і про причини своєї неявки суд не повідомила. При цьому, подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає, просить позов задовольнити і шлюб розірвати. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 25.09.1983 року у Львівському палаці урочистих подій, актовий запис №3587 (а.с.11), і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного протягом останніх двох років, з того часу не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, стверджує, що остаточно втратив до відповідача хороші почуття. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між ними слід розірвати. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved