Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.10.2013 року і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернулася з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ведення спільного господарства, постійні конфлікти, внаслідок чого вони тривалий час проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, не спілкуються. Зазначила, що їхня сімя остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Позивач і її представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на мотиви такого та доповнили, що з 23.03.2014 року позивач з відповідачем проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин. Позивач вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні, категорично наполягає на розірванні шлюбу. Просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, при цьому подав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності (заява в матеріалах справи) та що проти задоволення позовних вимог не заперечує, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача і її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 15.10.2013 року у Залізничному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №380 (а.с.3), від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.4). Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного з 23.03.2014 року, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки, не спілкуються. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї [PERSON] і [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1).

Outcome: approved