Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

ТОВ «Градо Строй» в жовтні 2019 року звернулось в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсними окремих пунктів договору. Позовна заява мотивована тим, що 14.03.2018 року між ТОВ «Градо Строй» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року. Продавець продав, а покупець придбав майнові права на об`єкт нерухомості, детальна характеристика якого встановлена у Специфікації, що є невід`ємною частиною даного Договору, (п. 2.1. Договору). Пунктом 6.3 Договору передбачено, що у випадку, якщо з вини продавця, з урахуванням п. 2.9 порушено термін введення Об`єкта в експлуатацію, Продавець зобов`язаний сплатити на користь Покупця пеню у розмірі облікової ставки НБУ від вартості майнових прав за кожний день прострочення. Пункт 2.9 Договору передбачає, що термін введення об`єкту будівництва в експлуатацію встановлений у специфікації, що є невід`ємною частиною цього Договору. Термін введення об`єкта будівництва може бути перенесено на строк, що не перевищує 90 календарних днів у разі виникнення обставин непереборної сили, передбачених п. 10.1 Договору, за умови обов`язкового повідомлення про це Покупця. Таке перенесення не вважається порушенням Продавцем умов цього Договору. Примірник Договору та усі невід`ємні додатки до нього є в наявності у відповідача.? Позивач вважає, що пункт 6.3 не відповідає нормам чинного законодавства. Так, про наявність грошового зобов`язання свідчить лише вид майна (гроші), яке підлягає переданню боржником на користь кредитора (спосіб виконання зобов`язання) незалежно від підстави виникнення. А оскільки, предметом Договору являються майнові права (п. 2.1 Договору), то в даному випадку можна стверджувати, що зобов`язання, що виникають на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 117, а саме - обов`язок ТОВ «Градо Строй» ввести об`єкт будівництва в експлуатацію не являються грошовими. При цьому пеня як різновид неустойки підлягає нарахуванню та стягненню виключно за порушення грошового зобов`язання. (п. 3 ст. 549 ЦК України). Отже, на підставі вищевикладеного, можна зробити висновок, що зважаючи на не грошову природу договору купівлі-продажу майнових прав № 117 до нього не можуть бути застосовані положення цивільного законодавства в частині стягнення пені та приписи ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». За таких обставин, положення пункту 6.3 Договору прямо протирічить нормам цивільного законодавства, оскільки в ньому чітко встановлюється обов`язок сплатити на користь Покупця пеню в разі порушено терміну введення об`єкта в експлуатацію. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Градо Строй» просило суд визнати недійсним п. 6.3 договору купівлі-продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року разом із додатками до нього. Представник позивача ТОВ «Градо Строй» позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому заперечував щодо задоволення позовних вимог, аргументуючи мотивами, викладеними у відзиві на позовну заяву. Відзив аргументований тим, що жодного вагомого обґрунтування щодо саме невідповідності пункту 6.3 договору нормам цивільного законодавства та як наслідок недійсності пункту правочину позивач не наводить, оскільки, сформована практика Вищим господарським судом України є абсолютно протилежною доводам позивача. Також, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2019 року, яке набрало законної сили 19.03.2019 року, встановлено факт порушення зобов`язання ТОВ «Градо Строй», а саме щодо терміну введення об`єкта будівництва в експлуатацію, та стягнуто з ТОВ «Градо Строй» пеню за договором від 18.11.2016 року в сумі 111120,98 грн. відповідно до п. 6.3. договору від 18.11.2016 року, який є абсолютно ідентичним з п. 6.3. договору купівлі-продажу майнових прав від 14.03.2018 № 117 укладеного між [PERSON] та ТОВ «Градо Строй». Таким чином, враховуючи навіть рішення Вінницького міського суду Вінницької, області від 05.02.2019 року, яке набрало законної сили 19.03.2019 року, позивач погодився та йому повністю відомо про законність та відповідність вимогам чинного законодавства нарахування пені за порушення не грошового зобов`язання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд встановив, що 14.03.2018 року між [PERSON] (покупцем) та ТОВ «Градо Строй» (продавцем) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 117. Згідно з п. 2.1. договору продавець продав, а покупець придбав майнові права на об`єкт нерухомості детальна характеристика якого встановлена у специфікації - Додаток № 1, що є невід`ємною частиною даного договору. Згідно з п. 4.1. договору вартість майнових прав на об`єкт нерухомості за даним договором визначена у специфікації - Додаток № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною. Відповідно до специфікації - Додаток № 1 до договору купівлі - продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості, визначена у національній валюті України (гривня), що становить 460000,00 грн. Згідно з п.п. 2.1, 2.2, 2.3 умов договору купівлі-продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року та Додатку № 1 (специфікації) до договору позивач придбав у відповідача майнові права на об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будівельний номер - 2 секція квартира № [ADDRESS], загальна площа 57,00 кв.м. Відповідно до специфікації - Додаток № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року введення в експлуатацію об`єкту будівництва встановлено на четвертий квартал 2018 року. Судом встановлено, що станом на кінець четвертого кварталу 2018 року і станом на день розгляду даної справи по суті відповідач не ввів об`єкт будівництва в експлуатацію. У пункті 6.3. договору купівлі-продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року сторони визначили, що у випадку, якщо з вини Продавця, з урахуванням п. 2.9. цього договору, порушено термін введення об`єкту будівництва в експлуатацію, продавець зобов`язаний сплатити на користь покупця пеню у розмірі облікової ставки НБУ від вартості майнових прав за цим договором за кожен день прострочення. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Таким чином, сторони договору на підставі ч. 3 ст. 6 ЦК України вправі встановити пеню за прострочення не тільки грошового, а й іншого - негрошового зобов`язання, що узгоджується також із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до положень Цивільного кодексу України правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених кодексом (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ст.ст. 215, 218-235). За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Проте, позивачем не доведено правові підстави, визначені ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання п. 6.3 договору купівлі-продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року недійсним. Суд вважає, що в пункті 6.3. договору купівлі-продажу майнових прав № 117 від 14.03.2018 року сторони самостійно та на власний розсуд встановили даний вид забезпечення виконання зобов`язання, який не суперечить вимогам законодавства. Даний правочин вчинений у формі, що встановлена законом. Волевиявлення, зокрема, позивача, було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову ТОВ «Градо Строй» до [PERSON] про визнання недійсними окремих пунктів договору слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed