Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.07.2006 року між ПАТ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 201/0706/88-163. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартира, що знаходиться в [ADDRESS]. 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», відступило товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до [PERSON], [PERSON] за кредитним договором та договором іпотеки. Вказує, що у зв'язку із грубим порушенням [PERSON] умов кредитного договору, ТзОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» в позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та 25.03.2016 року набуло права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак, на даний час товариство не може скористатись своїм правом щодо володіння, користування та розпорядженням своїм майном, оскільки відповідач перешкоджає у вільному доступі до квартири, продовжує проживати у ній, в добровільному порядку відмовляється залишити спірне приміщення. На підставі наведеного, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом надання постійного безперешкодного доступу до цього майна та визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідні поштові повідомлення (а.с. 56, 65). За погодженням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.07.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки нерухомого майна (в забезпечення виконання умов кредитного договору № 201/0706/88-163 від 27.07.2017 року укладеного між Банком та [PERSON]П.), відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, двокімнатна квартира [ADDRESS] та належить відповідачу на праві власності (а.с. 24-27). Відповідно до ст. 512 ЦПК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦПК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», відступило товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до [PERSON] за договором іпотеки (а.с. 13-23). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до абз. 3 п. 12.3.1 Іпотечного договору, сторони з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень пункту п. 12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання. Як вбачається з обставин викладених в позовній заяві, позичальник [PERSON], зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого в нього утворилась заборгованість за кредитним договором. Сторони, в позасудовому порядку, погодили в рахунок стягнення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, судом встановлено, що право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 25.03.2016 року. Підстава виникнення права власності - договір іпотеки, серія та номер: 2438, виданий 27.07.2006, видавник: [PERSON], приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області (а.с. 7-9). За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області встановлено, що відповідач [PERSON] на час розгляду справи зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47). З позовної заяви вбачається, що відповідач продовжує проживати у вищевказаній квартирі та чинить перешкоди позивачу, як законному власнику нерухомого майна, в здійсненні спроби потрапити у власне житло, що відображено в актах обстеження майна від 14.12.2016 року та від 21.12.2016 року (а.с. 32-33). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. и 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. Відповідач втратила право власності на квартиру, однак, залишається зареєстрованою та продовжує проживати в ній, чим порушує права та законні інтереси позивача, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи з вимог закону, суд вважає за необхідне визнати відповідача такою, що втратила право користування квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому на користь позивача з відповідача необхідно стягнути 2756 грн. судового збору.

Outcome: approved