Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.08.2000 року і від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку Олександру, [INFO]. [PERSON] звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, в них були різні погляди на життя та сімейні відносини, відсутнє взаєморозуміння, протягом тривалого часу виникали сварки, конфлікти, чому вони більше 4 років не підтримують сімейних відносин та проживають окремо один від одного. Зазначив, що їхня сімя остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, та доповнив, що протягом 4 років вони з відповідачем проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть і не підтримують сімейних відносин, він втратив до відповідачки почуття любові, має іншу жінку. Категорично наполягає на тому, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні, вона втратила до відповідача хороші почуття. Просить позов задовольнити. Відповідач та її представник проти розлучення не заперечили, зазначивши, що подружнє життя у сторін не склалося, тому вони вже протягом 4-х років проживають окремо один від одного, сімейних відносин протягом цього часу не підтримують. Просять позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 06.08.2000 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1326 (а.с.4), від шлюбу мають неповнолітню доньку Олександру, [INFO] (а.с.6). Також встановлено, що між сторонами довгий час немає взаєморозуміння, виникали конфлікти, тому вони чотири роки проживають окремо один, не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, а позивач протягом цього часу має відносини з іншою жінкою. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання позову і бажання розірвати шлюб, оскільки згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved