Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просить визнати припиненими її трудові відносини з ТОВ «Тайм енд Спейс» з 20 жовтня 2020 року у зв`язку зі звільненням з посади монтера кабельного виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайм енд Спейс» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати відповідача видати їй належно оформлену трудову книжку; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 09.06.2020 по 20.10.2020 та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.10.2020 по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що 25.02.2015 була прийнята на роботу в ТОВ «Тайм енд Спейс» на посаду монтера кабельного виробництва. З 2017 року по 08.06.2020 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-ох років. 09.06.2020 вона вийшла на роботу для написання заяви про вихід із декретної відпустки по догляду за дитиною до 3-ох років, але до роботи її не допустили, мотивуючи це тим, що за адресою: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А знаходиться не ТОВ «Тайм енд Спейс», а інше підприємство - ТОВ «Тайм енд Спейс Україна». Позивачка звернулася до Пенсійного фонду України і отримала довідку, що відповідач з 01.08.2020 не виплачує їй заробітну плату та не сплачує обов`язкові платежі. Згідно з даними Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Тайм енд Спейс» працює та не перебуває в стані припинення, а Хомик В.В. є його керівником. 06.10.2020 позивачка написала заяву про звільнення з посади монтера кабельного виробництва ТОВ «Тайм енд спейс» з 20 жовтня 2020 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та просила видати їй трудову книжку, проте відповідач трудову книжку із записом про її звільнення за власним бажанням не видав, заборгованість із заробітної плати за період з 09.06.2020 по 20.10.2020 не сплатив. У жовтні 2020 року вона звернулася до управління Держпраці з вимогою провести перевірку даного підприємства, але отримала формальну відповідь із роз`ясненням її права звернутися до суду. Враховуючи наведене, змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх трудових прав. Відповідач правом подачі відзиву не скористався. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05 січня 2021 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 20/ Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.01.2021 позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайм енд Спейс» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та витребування трудової книжки залишено без руху, позивачці надано десятиденний термін для усунення недоліків /а.с. 21-22/. 27.01.2021 позивачкою подано суду заяву, якою усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 12.01.2021 /а.с. 26-54/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.01.2021 позовну заяву за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайм енд Спейс» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, та витребування трудової книжки прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 19.02.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 55/. Ухвалою суду від 08.04.2021 судове засідання відкладено на 20.04.2021 /а.с. 110/. 22.04.2021 позивачкою подано заяву про уточнення позовних вимог. Розгляд справи по суті відбувся 28.04.2021 за участі позивачки [PERSON] та її представника [PERSON] . Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Тайм енд Спейс» в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено що 25.02.2015 [PERSON] була прийнята на посаду монтера кабельного виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайм енд Спейс» (код ЄДРПОУ 37831243), що підтверджується індивідуальними відомостями про [PERSON] із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України, з якого вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Тайм енд Спейс» (код ЄДРПОУ 37831243) в період з 2015 року по червень 2020 року здійснювало відрахування в пенсійний фонд із заробітку позивачки на даному підприємстві, та випискою руху коштів по рахунках [PERSON] , з якого вбачається надходження коштів(заробітна плата) від відповідача за період з 27.02.2015 по 30.08.2017 /а.с. 10, 29-54/. Позивачка [PERSON] є матір`ю сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , у зв`язку з чим нею було оформлено відпустку по догляду за дитиною до досягнення трьох років,що підтверджується індивідуальними відомостями про [PERSON] із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України /а.с. 10, 28/. 06 жовтня 2020 року позивачка [PERSON] , маючи намір звільнитися з роботи з посади монтера кабельного виробництва, направила директору ТОВ «Тайм енд Спейс» за місцем його знаходження за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А, рекомендованим листом з повідомленням заяву, в якій просила звільнити її з роботи з 20жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України /а.с. 11/. Будь-якої відповіді на свою заяву позивачка [PERSON] не одержала, лист повернувся у зв`язку із закінченням строку зберігання /а.с. 12/. Не отримавши від відповідача ТОВ «Тайм енд Спейс» відповіді на надіслану 06 жовтня 2020 року заяву про звільнення з роботи, позивачка [PERSON] зверталася до Головного управління Держпраці у Львівській області з проханням провести позапланову перевірку дотримання законодавства про працю ТОВ «Тайм енд Спейс» /а.с. 13-14/. Із відповіді, наданої Головним управління Держпраці у Львівській області за № 18080/4/14-04 від 16.11.2020, вбачається, що будь-які ознаки фактичного здійснення господарської діяльності та перебування посадових осіб ТОВ «Тайм енд Спейс» за адресою: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А, відсутні. За цією адресою провадить фактичну господарську діяльність ТОВ «Тайм енд Спейс Україна», керівник Махарік Міхаела . У зв`язку з відсутністю ТОВ «Тайм енд Спейс» та його посадових (уповноважених) осіб за адресою місцезнаходження: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А, не надається можливим провести позаплановий захід державного контролю за додержанням законодавства про працю за зверненням [PERSON] /а.с. 15/ Позивачка [PERSON] , вважаючи, що подальше формальне перебування у трудових відносинах із відповідачем ТОВ «Тайм енд Спейс» порушує її права на вільний вибір праці, оскільки жодної роботи вона не здійснює, їй не нараховується та не виплачується заробітна плата у зв`язку з відсутністю Товариства за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А , відповідно неможливість розірвати трудові відносини з відповідачем, тому з метою захисту порушених прав вона звернулася до суду з цим позовом. Тобто, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неможливістю розірвати трудові відносини з відповідачем, невиплатою ним заробітної плати та відповідно стягненням компенсаційних виплат за затримку розрахунку. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», Закону України «Про оплату праці», ЦК України. У ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року в справі № 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року в справі № 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року в справі № 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно з приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У ч. 2 ст. 22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Підстави припинення трудового договору встановлені у ст. 36 КЗпП України. Однією із визначених ст. 36 КЗпП України підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39 КЗпП України). За змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» місцезнаходження юридичної особи фіксується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань та є обов`язковими відомостями при реєстрації юридичної особи. У ст. 93 ЦК України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходженням відповідача ТОВ «Тайм енд Спейс» (код ЄДРПОУ 37831243) є адреса: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А. Судом встановлено, що 06.10.2020 на зазначену адресу місцезнаходження відповідача ТОВ «Тайм енд Спейс» позивачка [PERSON] направила поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення заяву про звільнення з роботи з посади монтера кабельного виробництва ТОВ «Тайм енд Спейс» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто висловила своє бажання щодо припинення роботи у даному Товаристві. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Надані позивачкою докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для припинення трудових відносин. Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивачка [PERSON] належним чином, у визначеному законом порядку повідомила відповідача ТОВ «Тайм енд Спейс» за місцем знаходження юридичної особи за вказаною адресою про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням, про що 06 жовтня 2020 року направила відповідачу відповідну заяву. У подальшому після спливу строку попередження (двох тижнів) з дня подачі зазначеної вище заяви [PERSON] роботу на посаді монтера кабельного виробництва ТОВ «Тайм енд Спейс» не продовжила та вимагає розірвати укладений між нею і Товариством трудовий договір. Проте відповідач ТОВ «Тайм енд Спейс» всупереч вимогам закону та в порушення права позивачки на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1ст. 38 КЗпП України жодних дій не вчинив, наказ про звільнення останньої з роботи та трудову книжку не видав. Датою припинення трудових відносин позивачки [PERSON] з ТОВ «Тайм енд Спейс» та звільнення її з роботи з посади монтера кабельного виробництва Товариства суд вважає 20 жовтня 2020 року, оскільки саме вказаного дня спливає термін з дня попередження (06.10.2020) про звільнення. Відповідач ТОВ «Тайм енд Спейс» будь-яких заперечень на позов [PERSON] та доказів на спростування заявлених позивачкою вимог до суду не подав. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] не бажає працювати на посаді монтера кабельного виробництва ТОВ «Тайм енд Спейс», про що 06 жовтня 2020 року надіслала йому відповідну заяву, у зв`язку з відсутністю останнього за місцезнаходженням розірвати трудовий договір у визначеному законом порядку вона не має можливості з незалежних від неї причин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання припиненими її трудових відносин із ТОВ «Тайм енд Спейс» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 20 жовтня 2020 року та видачу у встановленому порядку заповненої трудової книжки ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Враховуючи порушення права позивачки на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення трудових прав [PERSON] , гарантованих їй Конституцією України. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями ч. 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За положеннями ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Дослідженими судом доказами встановлено, що позивачка з 25.02.2015 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Тайм енд Спейс», де працювала на посаді монтера кабельного виробництва. До 08.06.2020вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, а 09.06.2020 вийшла на роботу у зв`язку із її закінченням, однак не змогла приступити до роботи в ТОВ «Тайм енд Спейс», оскільки за адресою: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А, знаходиться інша юридична особа ТОВ «Тайм енд Спейс Україна». 06 жовтня 2020 року [PERSON] , маючи намір звільнитися з роботи з посади монтера кабельного виробництва, направила в ТОВ «Тайм енд Спейс» за місцем його знаходження заяву, в якій просила звільнити її з роботи з 20 жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, яка залишилася без задоволення. В період з 09.06.2020 по 20.10.2020 жодного нарахованого чи виплаченого доходу не отримала. Зазначені обставини підтверджуються індивідуальними відомостями про [PERSON] із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України, що досліджені вище /а.с. 10/. 01 грудня 2020 року [PERSON] , маючи намір отримати довідку про доходи за період з 09.06.2020 по 30.11.2020, направила директору ТОВ «Тайм енд Спейс» за місцем його знаходження за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: м. Стрий, вул. Сколівська, 9А, рекомендованим листом з повідомленням відповідну заяву /а.с. 16-17/. Будь-якої відповіді відповідача ТОВ «Тайм енд Спейс» на свою заяву позивачка [PERSON] не одержала, лист повернувся у зв`язку з відсутністю одержувача /а.с. 18/. Відповідно до положень п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи спірні правовідносини, які виникли в даній справі між сторонами, суд вважає доведеною наявність перед позивачкою заборгованості із заробітної плати, яка на момент розгляду справи складає 21083,49 грн (у зв`язку з відсутністю доходів за попередні місяці, з розрахунку отримання розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»), а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивачки слід стягнути заборгованість із заробітної платив розмірі 21083,49 грн (без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів). Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У своїй постанові від 30.01.2019 ВП ВС (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 «Про судоустрій і статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що на момент звільнення, а саме: станом на 20жовтня 2021 року відповідачем не здійснено повний розрахунок з позивачкою. Доказів виплати заробітної плати позивачці відповідач суду не надав. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно дост.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи норми закону, час затримки належних позивачці як звільненому 20 жовтня 2020 працівнику сум складає період з 21 жовтня 2020 року і по день ухвалення рішення 28 квітня 2021 року. За таких обставин, до стягнення з ТОВ «Тайм енд Спейс» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2020 року (наступний робочий день після звільнення) по 28 квітня 2021 року (дата ухвалення рішення). При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 зазначеного Положення - середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Відповідно до абзаців третього-п`ятого вказаного Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає: (4723,00+5000,00):42 = 231,50 грн, де 4723,00 грн - мінімальна заробітна плата за серпень 2020 року; 5000,00 грн - мінімальна заробітна плата за вересень 2020 року; 42 дні - робочі дні у серпні та вересні 2020 року. Відтак суд погоджується з розрахунком середньоденної заробітної плати, наданим позивачкою, оскільки такий здійснювався, виходячи з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку у зв`язку з відсутність доходів за попередні місяці з розрахунку отримання розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Розраховуючи розмір середньої заробітної плати, суд враховував, що згідно зі ст. 50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. А ось точні рамки щоденної роботи (зміни) визначаються правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіком виходу на роботу (змінності), затвердженими роботодавцем. Водночас на деяких роботах, за умовами виробництва (роботи) не може бути дотримана встановлена щоденна або щотижнева тривалість робочого часу (сторожі, водії тощо). У цьому випадку для таких працівників і встановлюють підсумований облік робочого часу. У такому разі підрахунок відпрацьованих годин вестиметься не за тиждень, а за більший проміжок часу - обліковий період, але так, щоб тривалість робочого часу за цей період не перевищувала норми згідно зі ст. 50 або 51 КЗпП України (для окремих категорій працівників). При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивачки та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік». Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 21 жовтня 2020 року, дня наступного за днем звільнення, до дня ухвалення рішення складає 131 робочий день. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2020 року по 27 квітня 2021 року в розмірі 30326,50 грн (із розрахунку 231,50 грн (середньоденний заробіток позивача) х 131 робочий день). Щодо судових витрат. Крім того,відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Так, враховуючи вимоги ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 908,80 грн судового збору на користь держави та 1816,00 грн сплаченого судового збору на користь позивачки. Окрім того, суд вважає за необхідне відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць.

Outcome: approved