Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» звернулось в суд із указаним позовом. Просить стягнути із відповідача [PERSON] майнову шкоду, у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 38\~672,34 грн., судовий збір в сумі 2102 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 27 липня 2017 року між ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ТзОВ «МВ Стеллар» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, що не є предметом застави №06-NSR/22-124-01010, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованими транспортними засобами згідно переліку, серед іншого: «VOLVO FH 12.460», державний номерний знак [NUMBER] . Так, 08 серпня 2017 року на 329 км. автодороги Київ-Чоп на парковці кафе «Чайка» відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем марки «DAF XF 105/460/KAISER 53803», державний номерний знак [NUMBER] під час руху заднім ходом здійснив наїзд на застрахований у позивача автомобіль марки «VOLVO FH 12.460», державний номерний знак [NUMBER] . Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди вказані автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Буського районного суду Львівської області від 01 вересня 2017 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На підставі поданої заяви ТзОВ «МВ Стеллар», протоколу огляду застрахованого позивачем транспортного засобу, калькуляції та розрахунку страхового відшкодування, угоди від 13.03.2018 року та страхового акту від 23.03.2018 року вищевказана подія визнана страховим випадком. У зв`язку із цим позивач виплатив застрахованій особі страхове відшкодування у розмірі 70\~000,00 грн. Оскільки згідно полісу АМ/0092644 цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована у ПрАТ «СК «Провідна», а тому остання за вимогою позивача платіжним дорученням від 24.04.2019 року частково відшкодувала позивачу страхову виплату в розмірі 31\~327,66 грн. Проте, розмір заподіяних збитків перевищує сплачену ПрАТ «СК «Провідна» суму відшкодування, а тому позивач просить стягнути із відповідача, як безпосереднього винуватця у завданні шкоди, різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, що складає 38\~672,34 грн. Ухвалою судді Буського районного суду Львівської області від 30.03.2020 року у даній цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження із призначенням судового засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Грідін В.В. звернувся до суду із письмовими заявами, у яких просив суд розглянути дану справу без участі представника позивача, повідомивши суд про підтриманням ним заявленого позову у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про що вбачається із матеріалів справи. Представник відповідача адвокат Волошин С.В. звернувся до суду із письмовою заявою, у яких просив суд розглянути дану справу без участі відповідача та його представника, проти задоволення позову заперечує та просить відмовити у задоволенні заявлених вимог повністю. У поданих до суду відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях зазначає, що матеріальна шкода, завдана дорожньо-транспортною пригодою за участю його довірителя мала бути покрита в межах страхової суми у розмірі 100000 грн. за рахунок страховика ПрАТ «СК «Провідна», який здійснював страхування цивільно-правової відповідальності відповідача та є відповідальним за завдані збитки. Натомість, страховиком відповідача перераховано позивачу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» лише 31\~327,66 грн. в рахунок часткового відшкодування оціненої позивачем шкоди без будь-якого обгрунтування. Перерахована сума, на думку відповідача, була визначена страховиком на власний розсуд, всупереч встановленого порядку її визначення. Відповідач також посилається на постанову Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно якої пред`явлення вимог до безпосереднього винуватця у межах страхового ліміту суперечить меті такого інституту страхування. У випадку пред`явлення вимоги до винуватця, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, суди повинні відмовляти в задоволенні таких позовних вимог. Крім того представник відповідача покликався на необгрунтоване визначення позивачем розміру збитків без надання цьому жодних допустимих доказів, необгрунтоване задоволення страховиком відповідача претензій позивача, допущені позивачем помилки в позовній заяві та у поданих до суду документах, а також те, що знос транспортного засобу на день настання страхового випадку склав 0,00%. Відтак, представник відповідача просить суд у задоволенні заявлених вимог відмовити повністю. У відповіді на відзив ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» зазначає про те, що відповідач [PERSON] не заперечив обставини своєї винуватості у вищевказаній ДТП, а лише вважає, що різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою має відшкодовуватись не ним особисто, а його страховиком - ПрАТ «СК «Провідна». Однак, позивач вважає таку позицію відповідача помилковою, оскільки на його страховика покладається обов`язок щодо сплати на користь позивача страхового відшкодування в розмірі, що дорівнює витратам, пов`язаним з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу та за вирахуванням франшизи. Оскільки позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 70000 грн., із яких страховик відповідача (ПрАТ «СК «Провідна») йому відшкодувала частково в розмірі 31\~327,66 грн., а тому обов`язок зі сплати різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою покладається безпосередньо на винуватця, тобто на відповідача. При цьому представник позивача покликався на постанову Верховного Суду України від 02.12.2015 року в справі №6-691цс15, у якій зроблено висновок про правильність стягнення вищевказаної суми коштів із винного водія. Відтак просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 27 липня 2017 року між позивачем ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ТзОВ «МВ Стеллар» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, що не є предметом застави №06-NSR/22-124-01010, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованими транспортними засобами, зокрема: «VOLVO FH 12.460», державний номерний знак [NUMBER] . 08 серпня 2017 року на 329 км. автодороги Київ-Чоп на парковці кафе «Чайка» відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем марки «DAF XF 105/460/KAISER 53803», державний номерний знак [NUMBER] під час руху заднім ходом здійснив наїзд на застрахований у позивача автомобіль марки «VOLVO FH 12.460», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок чого вказані автомобілі зазнали механічних пошкоджень Вищенаведені обставини не підлягають доказуванню в силу вимог частини шостої статті 82 ЦПК України, оскільки встановлені постановою Буського районного суду Львівської області від 01.09.2017 року, яка набрала законної сили, і якою відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Як убачається із долученої до справи калькуляції № 1701728 від 12.08.2017 слідує, що розмір матеріального збитку, спричиненого пошкодженням транспортного засобу марки «VOLVO FH 12.460», державний номерний знак [NUMBER] , складає 92\~085,90 грн. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становила 73\~225,00 грн., що підтверджується долученим до справи позивачем розрахунком страхового відшкодування. Відповідно до страхового акту ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» № СТ/17/0177 від 23.03.2018 вищевказана пригода кваліфікована позивачем як страховий випадок, а вартість страхового відшкодування за пошкодження застрахованого у позивача вищевказаного транспортного засобу становить 70\~000,00 грн., що були узгоджені позивачем із ТзОВ «МВ «Стеллар» відповідно до угоди про розмір страхового відшкодування від 13.03.2018 та виплачені останньому позивачем, що підтверджується платіжним дорученням № ІD-104252 від 23.03.2018 року. Із матеріалів справи вбачається, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» згідно полісу АМ [NUMBER] 0092644 від 05.07.2017 року. 24 квітня 2019 року ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» частково відшкодувала позивачу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» суму страхового відшкодування у розмірі 31\~327,66 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 15983 від 24.04.2019. Відтак, позивач у поданому позові виходить із того, що оскільки ПрАТ «СК «Провідна» частково сплатила на його користь суму страхового відшкодування, а тому вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, яка складає 38\~672,34 грн. Однак, суд не може погодитися із такими доводами сторони позивача, виходячи із наступних мотивів. Так, відповідно до вимог статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. На підставі положень статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно пункту 3 статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування, розмір якого визначається умовами договору. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (ст. 1188 ЦК України). Разом із тим, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як було встановлено судом та підтверджується наявними у справі матеріалами, що на підставі договору про добровільне страхування позивач ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплатила страхове відшкодування у розмірі 70\~000,00 грн. власнику автомобіля, який було пошкоджено у результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 08 серпня 2017 року. Винною особою у вказаній дорожньо-транспортній пригоді визнано відповідача [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна». Ліміт відповідальності згідно полісу за шкоду, заподіяну майну, становить 100\~000,00 грн., а сума франшизи 500,00 гривень, про що свідчить поліс АМ/0092644 від 05.07.2017. Згодом позивач ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» отримав часткове відшкодування від страховика відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» у розмірі 31\~327,66 грн., у відповідності до вимог статті 993 ЦК України, що не перевищує встановленого ліміту відповідальності за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON] . Однак, суд вважає, що позивач не у повному обсязі реалізував своє право, визначене статтею 993 ЦК України, оскільки отримавши від страховика відповідача [PERSON] - ПрАТ «СК «Провідна», у якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, страхове відшкодування у значно меншому розмірі, ніж становить ліміт відповідальності за шкоду майну, позивач не ставив вимогу до ПрАТ «СК «Провідна» про виплату йому решти коштів, які сплачені позивачем як страхове відшкодування у розмірі 31\~327,66 грн., хоча вказана сума не перевищує ліміту страхування відповідача у ПрАТ «СК «Провідна» в сумі 100\~000,00 грн., за виключенням франшизи, яка становить 500,00 грн. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦК України). Зокрема, до аналогічного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, згідно якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3\~і\~5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. При цьому, суд вважає помилковим покликання представника позивача на постанову Верховного Суду України від 02.12.2015 року в справі №6-691цс15, у якій зроблено висновок про правильність стягнення вищевказаної суми коштів із винного водія, з огляду на вищевказаний висновок ВП ВС та наступне. Так, Верховний Суд у Постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17, визнає помилковим посилання суду першої інстанції, із яким погодився суд апеляційної інстанції, на аналогічний правовий висновок Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля марки «Mitsubishi», була застрахована у ТзДВ «СК «Альфа-Гарант», майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт). Водночас судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що різниця між страховою виплатою та загальною сумою завданої шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, виникла саме внаслідок зазначених законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Крім того, у Постанові від 26 червня 2019 року в справі № 287/463/15-ц, Верховний Суд висловив правову позицію про безпідставність доводів касаційної скарги, що потерпілий повинен був звернутися з вимогою про сплату різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою до заподіювача шкоди, а не до страховика, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, суди дійшли правильного висновку, що страховик зобов`язаний відшкодувати завдані збитки у межах суми страхового відшкодування, який відповідно до страхового поліса визначено у розмірі 50 000 грн. Відтак, з огляду на викладені фактичні обставини спору, норми чинного законодавства та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, суд приходить до висновку про те, що заявлення ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» вимог до відповідача як заподіювача шкоди, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СК «Провідна», де сума страхового відшкодування позивача не перевищує ліміт страхування, за виключенням розміру франшизи в сумі 500,00 грн., є необгрунтованою та суперечить меті страхування, а заявлені позовні вимоги слід задовольнити частково в частині стягнення із відповідача на користь позивача вищевказаного розміру франшизи. У відповідності до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 2102,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 21,18 грн. (500 : 38672,34 х 2102). Окрім того, із відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 51,72 грн. (500 : 38672,34 х 4000), оскільки такі витрати документально підтверджені наявним у справі договором про надання правничої допомоги б/н від 14.05.2019, детальним розрахунком та описом наданих послуг від 10.03.2020, актом прийому - передачі від 10.03.2020 та платіжним дорученням №9505 від 04.09.2020 на суму 4000,00 грн., сплачених позивачем на користь Адвокатського бюро «Грідін і Партнери». Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial