Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані вона, [PERSON] , [INFO] , уповноважений власник квартири, а також її дочка [PERSON] , [INFO] , та внучка [PERSON] , [INFO] , які не проживають в житловому приміщенні вже понад рік, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою не цікавляться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням вона їм не чинила. Факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості отримати субсидію. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, є належним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищенаведене, вона, як власник житла, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак у своїй письмовій заяві від 25.05.2020 просила розглядати справу без її участі та позов задовольнити з підстав непроживання відповідачок у житловому приміщенні з 1996 року, позовні вимоги підтримала. Відповідачки в судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлень за зареєстрованим місцем проживання та розміщення повідомлення про розгляд справи на офіційному сайті Судової влади України. Правом подати відзив на позов не скористалися, однак на адресу суду поступили від них заяви про розгляд справи у їх відсутності та визнання позову, в яких вони також зазначили, що вже протягом досить тривалого часу (понад рік) постійно проживають та працюють в Республіці Чехія. У зв`язку з цим не користуються та не проживають в квартирі [ADDRESS] і не забезпечують її утримання. Утримання квартири, сплату житлово-комунальних послуг, проведення поточного ремонту здійснює їх близька родичка [PERSON] . Проти ухвалення судом рішення про задоволення позову останньої не заперечують. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії суду: ухвалою суду від 27.11.2019 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за участю сторін, витребувано у [PERSON] документи, що підтверджують право власності на квартиру [ADDRESS] інших її власників. Ухвалою суду від 16.12.2019 підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. 2 квітня 2020 року та 17 квітня 2020 року відповідно направлено запит ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» та нагадування про надання інформації хто згідно з даними ОБТІ є співвласниками квартири [ADDRESS] , відповідь на які з копією свідоцтва про право власності на житло поступила до суду 21.05.2020. Відповідачі відзивів на позов не подавали, 23.04.2020 та 25.05.2020 звернулися до суду з заявами, в яких позов визнали. Неодноразово позивачка клопотала про відкладення розгляду справи. 25 травня 2020 року від позивачки та відповідачки [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи у їх відстуності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , розмір її частки становить 1/4, що підтверджується витягом №14345222 від 10.12.2013 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також інформаційними довідками №205899834, №205903980 та №205900592 від 02.04.020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 8, 65-66, 67, 70). Відповідачі є співласниками інших часток цієї квартири, оскільки, згідно з наданою ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» відповіддю вих. №205/01-21 від 15.05.2020, за архівними даними станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (спільна сумісна власність) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1999, виданого відділом приватизації ДЖФ виконкому Долинської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 01.06.1999 (а.с. 91, 92). Відповідно до довідки №8951 від 21.11.2019 Долинської міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, у квартирі [ADDRESS] за вказаною адресою зареєстровані : [PERSON] (уповноважений власник), [INFO] , [PERSON] (дочка), [INFO] , та [PERSON] (внучка), [INFO] (а.с.12). [PERSON] та [PERSON] не проживають в житловому приміщенні вже понад рік, про що свідчать Акти обстеження матеріально побутових умов від 10.09.2018, 23.04.2019 та 12.11.2019, в яких вказано, зокрема, що зі слів сусідів вони у вказаній квартирі не проживають, перебувають за кордоном в Республіці Чехія, а в квартирі [PERSON] проживає одна (а.с. 9, 10, 11). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житлом. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, даючи оцінку заявам відповідачів про визнання позову, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). [PERSON] у своїй позовній заяві зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , при цьому долучає витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким їй на праві спільної часткової власності належить тільки 1/4 частка цієї квартири. Про те, що позивачка є одним із співвласників вищевказаного нерухомого майна, а не його єдиним власником, підтверджується і витребуваною судом інформацією з ОБТІ та даними копії свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1999. Таким чином, позивачка має право на захист свого порушеного права тільки в межах належної їй частки нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено з наданих суду документів, зокрема свідоцтва про про право власності на житло від 01.06.1999, виданого відділом приватизації ДЖФ виконкому Долинської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 01.06.1999, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях по 1/4 частці в квартирі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як визначено в ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] тазареєстровані в ній, хоча вже тривалий час, більше року, в ній не проживають, про що свідчать надані суду акти обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин. Даючи оцінку доказам, наданим позивачкою на обгрунтування позовних вимог, та заявам відповідачів про визнання позову, суд враховує, що, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, як зазначено вище, позивачка та відповідачки є співвласниками вищевказаної квартири, а відповідно мають право володіти, користувати та розпоряджатися своїми частками на власний розсуд. У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. З аналізу вищевказаних норм, передбачених ЦК та ЖК України слідує, що визнання особи (співвласника) такою, що втратила право користування житлом, або виселення із квартир, що знаходиться у спільній власності, можливе лише за умови припинення права власності на таке майно. Зазначена правова позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 127/17323/15-ц. Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до ст. 1 Протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що згідно з ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що квартира є спільним майном сторін, набутим шляхом приватизації на підставі свідоцтва про право власноті на житло від 01.06.1999, виданого відділом приватизації ДЖФ виконкому Долинської міської ради. Відповідачі не втратили право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а відповідно мають право користуватися належним їм майном, навіть якщо не проживають у належній їм квартирі, тому їхні заяви про визнання позову суперечать вимогам закону та не можуть бути прийняті судом. За таких обставин, зазначені позивачкою обставини про те, що відповідачі були відсутні в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову останніх від права власнотсі на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Крім того, положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивачка, не розповсюджуються на спірні правовідносини. Отже, беручи до уваги, що відповідачі є співвласниками вказаної квартири, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Більше того, визнання їх такими, що втратили право користування майном, позбавить їх одного з елементів права власності, що є неприпустимим, оскільки порушиться гарантоване ст. 41 Конституції України право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити. Оскільки у задоволені позову відмовлено, то відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати слід залишити за позивачкою. На підставі вищевикладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободст.ст. 9, 41 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76, 81, 89, 141 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 346, 355, 369, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України та

Outcome: dismissed