Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

ТОВ «АЙБОЛИТ» належить право володіння та користування автомобілем марки Volkswagen, модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], тип ТЗ-легковиймеддопомога- В, згідно договору оренди автомобілів р. № 2-4747 від 27.11.2008. За умовами договору оренди за ТОВ «АЙБОЛИТ» лежить обовязок за власний рахунок проводити поточний ремонт, усувати погіршення стану автомобіля, відшкодувати збитки, завдані у звязку із втратою або пошкодження автомобіля (п. 5.2 договору оренди). Наказом від 01.09.2016 за № 000000083-К-0000000297 відповідача було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів в структурний підрозділ товариства, який розташований в м. Дніпро. Наказом №34 від 02.09.2016 за відповідачем був закріплений вищевказаний автомобіль, який був прийнятий останнім до експлуатації в робочому стані в повній комплектації, на підставі акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 02.09.2016. 05.10.2016 у м. Дніпро відповідач, керуючий даним автомобілем, скоїв дорожньо-транспортну пригоду. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 29.12.2016 відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Також, постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 29.12.2016 відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Таким чином, вищевказаними постановами було встановлено ту обставину, що неправомірними діями відповідача, який перебував у стані алкогольного спяніння, було спричинено матеріальну шкоду позивачу. Відповідно до звіту № 362 від 31.10.2016 вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки Volkswagen, модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], в результаті його пошкодження, складає 257509 грн. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі,організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації , у випадку, коли шкоду завдано працівником, який був у нетверезому стані. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «АЙБОЛИТ» матеріальну шкоду в розмірі 257509 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Представник ТОВ «АЙБОЛИТ» за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, до початку розгляду справи 12.09.2017 звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причину не явки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи рекомендованим листом. Відповідно до листа виконавчого комітету Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 15.08.2017 № 574/2-12 [PERSON] зареєстрований в [INFO], але за вищевказаною адресою не проживає. Місце його проживання виконавчому комітету не відоме. Відповідно до положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців ,- за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. На підставі вищевикладеного, суд ухвалив: відповідно до ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказах. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків. Наказом № 000000083-К-0000000297 від 02.09.2016 [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «АЙБОЛИТ» на посаду водія автотранспортних засобів. Наказом директора ТОВ «АЙБОЛИТ» № 34 від 02.09.2016 за [PERSON] був закріплений автомобіль марки Volkswagen, модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Вищевказаний автомобіль був переданий відповідачу у робочому стані у повній комплектації, згідно акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 02.09.2016. Право володіння та користування автомобілем марки Volkswagen, модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] належить позивачу відповідно до укладеного 27.11.2008 договору оренди автомобілів. Право користування підтверджується також свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ № 057016 виданого Центром ДАІ 7101 06.05.2015. За умовами договору оренди на ТОВ «АЙБОЛИТ» лежить обовязок за власний рахунок проводити поточний ремонт, усувати погіршення стану автомобіля, відшкодувати збитки, завдані у звязку із втратою або пошкодження автомобіля (п. 5.2 договору оренди). Судом встановлено, що 05.10.2016 о 06:15 відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки Volkswagen, модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись у м. Дніпро по вул. Енергетичній, 3 не вжив заходів для обїзду перешкоди або зупинки автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на бордюр та допустив перекидання автомобіля, чим порушив п.п. 12.3, 1.3 Правил дорожнього руху України. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 29.12.2016, справа № 204/6583/16-п, провадження № 3/204/1472/16, відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Також цим же судом встановлено, що [PERSON] вчинив 05.10.2016 дорожньо-транспортну пригоду перебуваючи у стані алкогольного спяніння, що підтверджується постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 29.12.2016, справа № 204/6583/16-п, провадження № 3/204/1471/16 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарськійабо адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно табелю обліку використання робочого часу [PERSON] під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, 05.10.2016 о 06:15, перебував на роботі та виконував трудові обовязки, передбачені посадовою інструкцією водія автотранспортних засобів ТОВ «АЙБОЛИТ». Відповідно до звіту № 362 від 31.10.2016, виданого субєктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки Volkswagen, модель Т4, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ТОВ «АЙБОЛИТ» в результаті його пошкодження при ДТП прирівнюється його ринковій вартості на момент ДТП і на дату оцінки складає 257509 грн. Відповідач був повідомлений про дату, час та місце проведення огляду транспортного засобу (телеграма отримана відповідачем 25.10.2016), але у вказаний час для участі у огляді транспортного засобу не прибув. Відповідно до\~ст. 138 КЗпП України\~для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених\~ст. 130 цього Кодексу. Статтею 130 КЗпП України\~передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розяснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати. Стаття 134 КЗпП України\~передбачає, що\~\~працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розяснив, що при розгляді справ за позовами про покладення повної матеріальної відповідальності за п. 4 ст. 134 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації працівником, який перебував у нетверезому стані, судам необхідно врахувати, що нетверезий стан працівника може бути підтверджено як медичним висновком, так і іншими видами доказів (актами та іншими документами, поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків), які мають бути відповідно оцінені судом. За змістом п. 8 Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю (лист ВССУ від 01.09.2015) при застосування заходів матеріальної відповідальності з цієї підстави не мають значення ні кваліфікація, спеціальність чи посада працівника; ні форма вини. Працівник, який перебував у нетверезому стані, несе повну матеріальну відповідальність за заподіяну дійсну пряму шкоду. Із вищевикладеного випливає, що необхідною підставою для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за шкоду завдану ним під час виконання трудових обовязків є підтвердження нетверезого стану працівника. Перебування відповідача у нетверезому стані під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 29.12.2016, справа № 204/6583/16-п, провадження № 3/204/1472/16, про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Як розяснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди, на думку суду, є день вчинення відповідачем ДТП (05.10.2016), а тому оскільки позивач звернувся із позовом до суду 01.08.2017, строк позовної давності не був пропущений останнім. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем при подачі позову до суду був сплачений судовий збір в розмірі 3862,64 грн. (платіжне доручення № 1851 від 26.05.2017), позовні вимоги позивача були задоволені повністю, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3862,64 грн.

Outcome: approved