Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

ТОВ «СоцСфера» звернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], в якому просили суд виселити відповідача із кімнати [ADDRESS] та стягнути з останнього на користь ТОВ «СоцСфера» заборгованість по житлово-комунальним послугам у розмірі 9213,80 грн. і витрати по сплаті судового збору у розмірі 229,41 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили наступне. На підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2007 року, укладеного між позивачем та Закритим акціонерним товариством з іноземною інвестицією «Запорізький автомобілебудівний завод», позивач став приватним власником приміщення гуртожитку, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 90, яке здає в найом громадянам. Також зазначає, що у кімнаті [NUMBER] даного гуртожитку, яка належить на праві приватної власності позивачу ТОВ «СоцСфера», мешкає [PERSON] При цьому, відповідач фактично мешкає в даній кімнаті, але відмовляється від укладання договору найму. На теперішній час у останнього відсутні законні підстави користуватись вищезазначеною кімнатою та отримувати комунальні послуги. [PERSON] систематично не сплачує отримані житлово-комунальні послуги, чим завдає позивачу збитки, а також порушує санітарні норми проживання у гуртожитку. В судовому засіданні представник позивача Грона Д.С. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, додатково суду пояснив, що відповідач [PERSON] проживав у кімнаті [NUMBER] із своєю матір'ю [PERSON] Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2012 року, що набуло законної сили 10.12.2012 року, та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013 року, [PERSON] була виселена із кімнати [ADDRESS], у зв'язку із тим, що займала її незаконно та мала заборгованість за житлово-комунальні послуги. 27.03.2013 року рішення було примусово виконано державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби. Також представник позивача зазначив, що оскільки відповідальний квартиронаймач - [PERSON] втратила право на проживання у кімнаті [NUMBER] та користування житлово-комунальними послугами на підставі наведених вище судових рішень, позивач запропонував відповідачу [PERSON], враховуючи приписи ст. 811 ЦК України, укласти договір найму житлового приміщення. Проте, відповідач з невідомих причин відмовився від укладання вказаного договору, про що було складено акт від 09.05.2013 року. 07.07.2013 року відповідачу [PERSON] повторно було запропоновано укласти договір найму, на що останній також відмовився від вчинення будь-яких дій, про що було складено відповідний акт. 01.08.2013 року [PERSON] було вручено повідомлення від 01.08.2013 року про необхідність звільнити кімнату [NUMBER] та погасити заборгованість, однак відповідач на зазначене повідомлення не відреагував. Також представник позивача пояснив, що у трудових відносинах з ТОВ «СоцСфера» відповідач ніколи не перебув і не перебуває на теперішній час, спеціальний ордер, на вселення до кімнати, що є єдиною підставою для вселення, відповідачу не видавався, договір найму житлового приміщення відповідач укладати не бажає, а тому самоправно користується спірною кімнатою, що є підставою для його виселення без надання іншого приміщення. Представник позивача посилався на порушення відповідачем п.п. 18, 19 Примірного положення про гуртожитки та ст. 10 ЖК Української РСР, що полягали у захаращені кімнати [NUMBER] побутовими відходами та порушенні санітарних норм. Також, користуючись кімнатою, відповідач не в повному обсязі сплачує кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим за період з червня 2011 року по листопад 2013 року включно має заборгованість у розмірі 9213,80 грн., а тому вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [ADDRESS] в судове засідання, яке відбулося 23.09.2014 року, не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи. Крім того, у судове засідання, яке відбулося 02.04.2014 року відповідач [PERSON] не з'явився, надавши суду заяву про перенесення слухання справи через хворобу його представника, 30.04.2014 року та 28.05.2014 року відповідач [PERSON] був також відсутній у судових засіданнях. 11.08.2014 року відповідач [PERSON] був присутній у судовому засідання, проте заявив клопотання про перенесення слухання справи у зв'язку з хворобою його представника. У судове засідання, призначене на 23.09.2014 року, відповідач [PERSON] не з'явився, подавши через канцелярію суду заяву, датовану 23.09.2014 року, про перенесення розгляду справи через хворобу, проте жодного доказу на підтвердження цього суду не було надано. Відповідно до ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] неодноразово не з'являвся в судові засідання з метою затягування розгляду справи, а тому, на підставі вищевказаного, суд визнає причини неявки відповідача [PERSON] до судового засідання неповажними. Однак, під час минулих судових засідань відповідачем [PERSON] та його представником були подані письмові заперечення проти позову, згідно яких останні посилалися на передбачене ст.ст. 47, 48 Конституції України право на житло та право мати достатній життєвий рівень, на передбачене ЦК України правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм, на гарантії дотримання житлових прав, передбачені ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» і вказали, що вони на законних підставах, вселилися у спірну кімнату, отримала статус наймача в гуртожитку, у передбаченому законом порядку була зареєстрована і постійно проживає в гуртожитку. Вказували, що право користування гуртожитком відповідач набув на законних підставах, задовго до того, як внаслідок останніх змін власником гуртожитку став позивач. Купуючи гуртожиток, позивач не міг не знати, що в ньому проживають люди, а отже, до нього, як до нового власника, перейшли не тільки права, а й обов'язки наймодавця. Щодо вимог позивача в частині стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, то відповідач їх не визнає. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, а також дослідивши інші докази, що є в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 127, 128 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Згідно зі ст. 129 цього ж кодексу єдиною підставою для вселення у гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства. За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають з підприємством у трудових відносинах. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач [PERSON] не перебуває у трудових відносинах ані з попереднім власником гуртожитку ЗАТ з іноземною інвестицією «Запорізький автомобілебудівний завод» ані з теперішнім власником - ТОВ «СоцСфера». Відповідач [PERSON] проживав у кімнаті [ADDRESS], разом із своєю матір'ю [PERSON], яка була виселена із зазначеної кімнати на підставі судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2012 року по справі № 2-4428/2011 та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013 року по справі № 22-ц/778/4018/13 встановлено, що [PERSON] займала кімнату [ADDRESS] незаконно, а саме: спеціальний ордер, що є єдиною законною підставою на вселення до кімнати гуртожитку їй не видавався, договір найму приміщення [PERSON] відмовилась укладати, у зв'язку з чим була виселена. Відповідач [PERSON] не надав суду належних доказів в обґрунтування правомірності свого вселення та проживання в кімнаті [ADDRESS], в той час як матеріали справи містять докази зворотного. Реєстрація відповідача за адресою гуртожитку не може бути підставою набуття ним право користування спірною кімнатою. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначив, що судам, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення працівника підприємства на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Частиною четвертою ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19915148 від 16 серпня 2008 року будівля гуртожитку в [ADDRESS], в якому знаходиться кімната [NUMBER], де проживає відповідач [PERSON], належить на праві приватної власності ТОВ «СоцСфера». Вказана кімната відповідачу у користування не надавалася, будь-які зобов'язання у позивача перед відповідачем відсутні, ніяких договорів та угод між сторонами не укладалося. Крім того, позивачем пропонувалося відповідачу вирішити проблему його законного проживання у спірній кімнаті шляхом укладення договору найму, від чого відповідач відмовився, що встановлено у судовому засіданні. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Відповідно до ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виходячи з викладеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо виселення відповідача з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 п. 38 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Радою Міністрів Української РСР № 208 від 03.06.1986 року, встановлено, що громадяни, які проживають в приміщеннях, які перебувають в окремому користуванні, вносять плату за користування житловою площею та за комунальні послуги згідно ставок квартирної плати (тарифів), встановлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень виконавчих органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги. Статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення у порядку та межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні та інші послуги, за певним виключенням. Так, матеріалами справи підтверджено, що в період з 01.06.2011 року по 30.11.2013 року відповідачу за адресою: [ADDRESS], позивачем надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території і комунальні послуги. За надання вказаних послуг позивачем нараховувалася плата за затвердженими в установленому порядку тарифами. Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 12.07.2005 року «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій» зі змінами і доповненнями внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 297 від 27.02.2007 року, яка діяла до набрання чинності 09.06.2009 року постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» № 525 від 20.05.2009 року із змінами, внесеними, постановою Кабінету Міністрів України № 937 від 03.09.2009 року, й яка також підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин, затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 6899/06-20 від 20.05.2009 року встановлені тарифи на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, зокрема в гуртожитку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 90 у розмірі 9,114 грн. за квадратний метр. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 482 від 21.12.2012 року встановлені тарифи на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, зокрема в гуртожитку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 90 у розмірі 3,82 грн. за квадратний метр. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог позивач надав докази надання відповідачу [PERSON] за місцем його проживання послуг з утримання будинку та прибудинкової території та витрат на здійснення цих послуг помісячно за період з 01.06.2011 року по 30.11.2013 року. З аналізу вказаної інформації за оспорюваний період видно, що мешканцям гуртожитку пред'являються фактичні витрати на: технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, освітлення місць загального користування і підвальних приміщень та підкачування води, прибирання прибудинкової території, обслуговування димовентиляційних каналів, поточний ремонт конструктивних елементів, інженерних систем і технічних пристроїв будинків та елементів зовнішнього благоустрою, розташованих на прибудинковій території та інше. З зазначених розрахунків вбачається, що за вказаний вище період тарифи не були однаковими, змінювалися щомісяця, виходячи з фактичних витрат позивача на утримання гуртожитку та були в межах встановленого Запорізькою міською радою тарифу у розмірі 9,114 грн. за 1 кв.м. і визначалися в середньому у розмірі 6 грн. за 1 кв.м. до 21.12.2012 року та в межах встановленого Запорізькою міською радою тарифу у розмірі 3,82 грн. за кв.м. в подальшому. Встановивши, що позивачем надавалися відповідачу послуги з утримання будинку та прибудинкової території згідно прийнятого Запорізькою міською радою рішення від 20.05.2009 року та рішення № 482 від 21.12.2012 року, з урахуванням встановленого Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 12.07.2005 року та № 525 від 20.05.2009 року переліку з урахуванням фактичних витрат та в межах тарифу, однак відповідач за надані послуги кошти сплачував не в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість з їх оплати, а також оплати за комунальні послуги на загальну суму 9 213,80 грн., суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з оплати цих послуг з відповідача на загальну суму у розмірі 9 213,80 грн. У зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню кошти, понесені позивачем на сплату судових витрат у розмірі 229,41 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved