Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Сторони із 12 липня 2011 року по 26 листопада 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач добровільно не приймає участі в утриманні їх спільного сина, не надає грошової допомоги, позивач заявила до суду вимогу про стягнення із [PERSON] на її користь на утримання сина аліментів в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення сином повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково суду пояснила, що після припинення шлюбу відповідач продовжував спілкуватися і займатися їх спільним сином, він надає матеріальну допомогу на харчування ситна у школі, однак зовсім уникає обовязку від забезпечення сина одягом, взуттям, компютером. В той же час, відповідач регулярно надає матеріальну допомогу старшому сину від першого шлюбу, а також дозволяє дорогі витрати на себе. Відповідач позов визнав в частині утримання аліментів, але заперечив проти розміру аліментів. Зокрема, відповідач пояснив, що він в даний час працевлаштований, однак із його заробітку утримується четверта частина на утримання старшого сина [PERSON], а тому вважає за правильне утримати з нього на користь позивача 1/6 частину заробітку. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення у заявленому об`ємі з врахуванням наступних підстав: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2012 року (а.с. 3), стверджується, що сторони з 12 липня 2011 року по 26 листопада 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, а свідоцтвом про народження (а.с. 4) доводиться, що сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідками виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 964 та № 967 від 12 вересня 2016 року (а.с. 7, 8) стверджується заява позивача про те, що син проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Таку обставину в судовому засіданні також не заперечує і сам відповідач. Із обставин, викладених відповідачем у судовому засіданні, вбачається, що він матеріально забезпечений, має можливість отримувати доходи від праці, фізично здоровий, працевлаштований (а.с. 25). Обставина, що відповідач має ще одного утриманця сина [PERSON], [INFO], на якого сплачує аліменти на підставі судового рішення, стверджується довідкою начальника Мурованокуриловецького ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області № 497 від 22 вересня 2016 року (а.с. 24) та не заперечується сторонами. Нормами сімейного кодексу України передбачено обовязок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обовязок є рівною мірою, обовязком як матері так і батька. Батьки зобовязані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, визнання позову відповідачем в частині стягнення аліментів, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дітей буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його заробітку щомісячно. При цьому суд враховує, що з 01 жовтня цього року буде припинено стягнення аліментів із відповідача на утримання сина [PERSON] у звязку з досягненням дитиною повноліття. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Пунктом 1.1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставку судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру визначено як\~\~1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, станом на день розгляду справи в суді (ч. 3 ст. 2 ЦПК України), мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становить 551 гривню 20 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 15 вересня 2016 року.

Outcome: approved