Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

сторони в шлюбі з 23.12.1991р., мають двоє дітей: Діану, 1993р.н. і Юліану, 2006р.н. 25.09.2017р. [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, він не поважав її як дружину, сварився з нею, зраджував їй у подружній вірності, тому в серпні 2016р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають, вона втратила до відповідача добрі почуття, не бажає поновлювати з ним сімейні стосунки, просила розірвати шлюб. В суді 14.11.2017р. позивачка позов підтримала з мотивів у ньому наведених, пояснила, що подружнє життя з відповідачем не склалось через сварки та зради тим у подружній вірності, інше, що в серпні 2016р. припинили подружні стосунки, з цього часу спільно не проживають, вона не любить відповідача, просила розірвати шлюб та стягнути із відповідача 1 640 грн. судових витрат. В судове засідання 01.12.2017р. не зявилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с. 28). Відповідач в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив. Оскільки сторони\~ в судове засідання не зявились, суд відповідно до положень ч.2 ст.197, ст. 224 ЦПК України вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів та без фіксації судового процесу технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. Із змісту позову, із долучених до справи копії актового запису про шлюб і копій свідоцтва про народження убачається, що сторони в шлюбі з 23.12.1991р., мають двоє дітей: Діану, 1993р.н. і Юліану, 2006р.н., в серпні 2016р. припинили подружні стосунки (а.с. 5, 6, 26). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена\~Конституцією України\~охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Як убачається із змісту позову [PERSON], із її пояснень в суді 14.11.2017р., вона настоює на розірванні шлюбу, мотивуючи тим, що втратила до відповідача добрі почуття, не бажає поновлювати з ним сімейні стосунки і проживати однією сімєю. Про байдужість відповідача до перебування в шлюбі з позивачкою, свідчить його ставлення до розгляду справи в суді, і зокрема - неявка в судове засідання по справі. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд задоволює позов. За положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до\~\~ст. 1 вищезазначеного закону, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У п. п. 47, 48 постанови пленуму ВССУ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.\~12,\~46,\~56 ЦПК України). У п. 48 означеної постанови зазначено, що витрати на правову допомогу мають\~ бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачкою належно підтверджено судові витрати по спалті судового збору в сумі 640 грн. за звернення із позовом в суд (а.с.1), а отже такі підлягають стягненню в її користь з відповідача. Разом з тим, позивачкою не надано, а в суді не здобуто платіжних документів про оплату послуг, щодо розрахунку витрат, платіжних доручень, касових чеків або інших банківських документів, які б підтверджували, що нею понесено витрати на правову допомогу в сумі 1 000 грн., тому у задоволенні цих вимог суд відмовляє. Долучена до позову квитанція № 50 від 21.09.2017р. на 1 000 грн. (а.с. 2) не є достатнім доказом на підтвердження покликань, що позивачка понесла на правову допомогу у справі власне такі витрати.

Outcome: approved