Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 07.12.2014 року померла [PERSON] (Свідоцтво про смерть серія І-КИ №594633, видане виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області за актовим записом №284), яка була матірю позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії І-КИ №411048 від 26.10.1973 року та відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-КИ №3860665 від 23.04.1981 року, згідно якого, померла змінила прізвище на [PERSON]. Разом з тим, суд приймає до уваги той факт, що як свідоцтво про народження позивача, так і свідоцтво про укладення шлюбу його батьків були видані на російській мові із зазначенням прізвища «Даций». Проте після досягнення позивачем 16-річного віку, йому був виданий паспорт в якому було вказане його прізвище вже на українській мові як «Дацій», а в паспортах його батьків прізвище українською було зазначено як «Даций». Так, після смерті матері, залишилась спадщина у вигляді земельна ділянка площею 3,080 га, що розташована на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. [PERSON] земельна ділянка належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (серія ІІ-ДП №036529), виданого 12 грудня 2003 року на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації за №690-р від 29 листопада 2002 року, землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і даний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №106 та присвоєно кадастровий номер земельній ділянці 1221411000:01:099:0004. Як встановлено у судовому засіданні, померлою за життя заповіт не складався, у звязку з чим відкрилося спадкування за законом, з урахуванням чого, позивач [PERSON] належить до спадкоємців першої черги (згідно ст. 1261 ЦК України), і спадщину прийняв на підставі ст. 128 ЦК України, так як на час відкриття спадщини проживав та був зареєстрований зі спадкодавицею за однією адресою. Крім того, спадкоємцями першої черги є також чоловік померлої [PERSON], 02.09.1948 року народженні та син [PERSON], [INFO], проте як вбачається з матеріалів спадкової справи спадкодавця, вони відмовилися від належної їм частки спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] на користь позивача [PERSON], про що вони надали відповідні заяви нотаріусу. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, незважаючи на те, що спадщину позивач прийняв і його право на неї ніхто не заперечує, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.12.2015 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно (земельну ділянку після смерті [PERSON], померлої 07.12.2014 року. Відмову нотаріус мотивувала тим, що відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№296/5 від 22.02.2012 року), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє родинні стосунки спадкодавця зі спадкоємцем. Проте у спадкоємця, тобто у позивача, не підтверджуються родинні стосунки зі спадкодавцем, а саме у свідоцтві про народження позивача вказане прізвище матері як «Критінка», однак по всім іншим документам прізвище спадкодавця як «Даций», а позивача «Дацій». Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У випадку неприйняття ніким зі спадкоємців даного нерухомого майна воно може перейти у власність територіальної громади, тому, відповідачем по справі є Підгородненська міська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Статтями 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлювальні документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до позивача перейшли права власності на земельну ділянку, проте він не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з не підтвердженням родинних відносин зі спадкодавцем. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Пунктом 2 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача на вищезазначене спадкове майно, а його позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved