Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги наступним. 04 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та у відповідності із ст. 512-514 ЦК України правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-203/138/2007, згідно з яким банк здійснив видачу кредитних коштів позичальнику в сумі 70 000 швейцарських франків на рефінансування житлового іпотечного кредиту. Датою остаточного повернення кредиту є 04 грудня 2017 року. Всупереч умовам кредитного договору зобовязання щодо повернення кредиту позичальником не виконуються. 04 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачами було укладено договір іпотеки (майнової поруки) № РML-203/138/2007. Згідно даного договору іпотекодавці передали, а позивач прийняв в іпотеку трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: 71112, Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Горбенко (Лютеранська)[ADDRESS], загальною площею 62,6 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м, яка належить відповідачам на праві приватної спільної часткової власності по 1/4 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СА № 753672, виданого Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради 30 вересня 2004 року. 24 лютогшо 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н та договір про відступлення прав вимоги, згідно з яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором. Таким чином, до позивача перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржника за вказаними договорами. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21 серпня 2015 року зі [PERSON] на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 146 360,74 грн. На підставі ч. 2 ст. 590 ЦК України, ст.ст. 7, 11, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення загальної заборгованості [PERSON] та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною не нижче вартості предмету іпотеки, визначеної внаслідок проведення належної оцінки майна. Представником відповідачів та третьої особи [PERSON] до суду було надано відзив, відповідно до якого відповідачі позовні вимоги не визнають в повному обсязі з наступних підстав. Предметом іпотеки є трикімнатна квартира, яка використовується [PERSON] як місце постійного проживання, при цьому у неї у власності немає іншого нерухомого житлового майна, її з [PERSON] шлюб розірваний в 2012 році і фактичні відносини вони не підтримують. Відповідно до п/п 1 п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. У вказаній квартирі постійно проживають та зареєстровані неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], та його мати [PERSON] Згідно з ч. 4 ст. 177 СК України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Позивач фактично просить суд надати згоду на реалізацію квартири, в якій зареєстрована неповнолітня дитина, що не входить до компетенції суду, оскільки в даному випадку повинен надаватися дозвіл органами опіки та піклування. Враховуючи наведене, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не зявився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що позовні вимоги він не визнає, зазначив, що у спірній квартирі проживає його племінниця з неповнолітнім сином. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] в судове засідання не зявились, були належним чином в порядку ч.\~5\~ст.\~130\~ЦПК України повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представник [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи [PERSON] адвокат [PERSON] та представник [PERSON], [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області в судове засідання не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 04 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та у відповідності із ст. 512-514 ЦК України правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-203/138/2007, згідно з яким банк здійснив видачу кредитних коштів позичальнику в сумі 70 000 швейцарських франків на рефінансування житлового іпотечного кредиту. Датою остаточного повернення кредиту є 04 грудня 2017 року. Відповідно до п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний заплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Всупереч умовам кредитного договору зобовязання щодо повернення кредиту позичальником не виконуються. 04 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачами було укладено договір іпотеки (майнової поруки) № РML-203/138/2007. Згідно даного договору іпотекодавці передали, а позивач прийняв в іпотеку трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: 71112, Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Горбенко (Лютеранська)[ADDRESS], загальною площею 62,6 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м, яка належить відповідачам на праві приватної спільної часткової власності по 1/4 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СА № 753672, виданого Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради 30 вересня 2004 року. 24 лютого 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н та договір про відступлення прав вимоги, згідно з яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло з вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором. Таким чином, до позивача перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржника за вказаними договорами. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21 серпня 2015 року зі [PERSON] на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 146 360,74 грн. Ст. 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обовязкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Банк не позбавлений права звернутися до суду безпосередньо з позовом про стягнення боргу. Ст. 7 Закону України «Про іпотеку» та п. 6.1 договору іпотеки передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо\~\~інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон України\~«Про мораторій»),\~на який\~у відзиві\~посилалися представники\~відповідачів, не передбачає підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів з наступних підстав. [PERSON] набув чинності 07 червня 2014 року, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про іпотеку» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону України\~«Про мораторій» протягом дії цього інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний [PERSON] не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України\~«Про мораторій» не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-781цс15, 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15 та 24 лютого 2016 року № 6-28898св15. Відповідно до ч.ч. 2, 3 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладання спірного договору) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками\~\~та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобовязання від імені дитини; відмовлятись від майнових прав дитини, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладання спірного договору). Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). При цьому ЦК України, як і спеціальний [PERSON] України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, власник майна повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Згідно з довідками про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 грудня 2016 року № 258 та від 17 травня 2018 року № 4990 в квартирі [ADDRESS] (Горбенко) в м. Бердянську Запорізької обл., в тому числі зареєстрований [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження серії І-ЖС № 062542). Неповнолітнього [PERSON] за вказаною адресою було зареєстровано 10 листопада 2016 року, тобто під час дії договору іпотеки. Зазначене свідчить, що іпотекодавці, знаючи, що належне їм нерухоме майно надано в іпотеку банку, свідомо, без повідомлення іпотекодержателя зареєстрували місце проживання неповнолітньої дитини в передану в іпотеку квартиру, що свідчить про їх недобросовісність у правовідносинах з позивачем. Крім зазначеного, вказана вище квартира є лише місцем реєстрації неповнолітньої дитини, права власності на спірну квартиру або її частку неповнолітній [PERSON] не має. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає відстроченню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, ч. 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1762 грн. (платіжне доручення від 30 січня 2018 року) по 440,50 грн. з кожного.

Outcome: approved