Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості за договором позики у сумі 64006,60 гривень. Позовні вимоги обґрунтовується посиланням на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладеного між позивачем та відповідачем договору позики в електронній формі, зобов`язання відповідача зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, внаслідок чого заборгованість останнього станом на 22.06.2020 року становить 64006,60 гривень. Позивач в судове засідання не з`явився, натомість прохальна частина позовної заяви містить клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримують, проти винесення заочного рішення не заперечують. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відповідач відзив на позовну заяву, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», зареєстроване як фінансова установа відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2015 № 2606 (а.с. 12). 3 травня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (надалі - Кредитодавець) та [PERSON] (надалі - Позичальник) укладено договір позики №182283 в електронній формі (надалі - Договір), на підставі якого останній отримав позику в сумі 1450,00 гривень на умовах строковості, зворотності та платності строком на п`ятнадцять днів, а саме до 18.05 .2017. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови,щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 Цивільного кодексу України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 Цивільного кодексу України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 Цивільного кодексу України). Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (надалі - Закон). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною 8 статті 11 Закону передбачено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (статті 12 Закону). Пунктами 4.1., 4.2. Правил надання грошових коштів у вигляді позики товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІЕ» передбачено, що заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства; заявник для оформлення позики здійснює оформлення оформлює заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. У разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС- повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіну та паролю входить до особистого кабінету (пункти 6.3, 6.4, 6.7 Правил). Зі змісту пунктів 6.10, .11, 6.12 Правил вбачається, що товариство надає позику у порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики на рахунок банківської платіжної картки зазначено в заявці, перерахування грошових коштів здійснюється в строки не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами; датою укладення договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок. 03.05.2017 у визначеному пунктами 4.1, 4.2 Правил порядку відповідач оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення усіх полів заявки, які є обов`язковими для заповнення, на підставі якої між сторонами було укладено договір позики в електронній формі. Таким чином, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, пов`язані із виконанням договору позики, укладеного в електронній формі. Позивач, перерахувавши відповідачу обумовлені грошові кошти, виконав умови договору позики, натомість відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про стягнення заборгованості, на підтвердження якої надав довідку щодо заборгованості за Договором, згідно з якою станом на 22.06.2020 відповідач має заборгованість у сумі 64006,60 гривень, з яких 1450,00 грн. - сума основного боргу, 16647,00 грн - заборгованість за відсотками, 45909,60 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Загальна кількість днів простроченої позики складає 1131 календарних днів (а.с. 40). Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних кредитних правовідносин між учасниками справи з метою встановлення підставності позовних вимог Позичальника. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 1 статі 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В свою чергу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідачем не спростовано факту отримання кредиту та не надано доказів виконання зобов`язань перед позивачем. Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено, що Позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в Договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, внаслідок чого виникла зазначена заборгованість. Разом з тим, правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили сплату заборгованості за позикою до 18.05.2017 року та розмір процентів за наданою позику в розмірі 233 грн. Відповідач зобов`язався відповідно до пункту 1.5 договору позики сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 1% від суми позики, але не менше 30 грн. за перший день користування позикою, та 1% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, і 2,8% від суми позики за кожен день прострочення. Відтак, у межах строку кредитування (з 3 травня 2017 року по 18 травня 2017 року) відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві позичені кошти і сплачувати проценти. Після закінчення строку користування позикою, починаючи з 19 травня 2017 року, відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналогічні висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) З укладеного між сторонами Договору вбачається, що [PERSON] отримав позику строком на 15 днів до 18.05.2017. Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування позикою, за несвоєчасне погашення позики, припинилося зі спливом строку кредитування (19.05.2017), а тому з відповідача підлягають стягненню відсотки за період з 03.05.2017 по 18.05.2017 (включно). При цьому, пред`явивши позов про стягнення заборгованості за договором позики з конкретними її елементами, позивач не надав розрахунку цієї заборгованості. Довідка від 22.06.2020 щодо заборгованості за Договором містить виключно кінцеві суми боргу на день її складання та не є розрахунком заборгованості, а інших документальних даних та/або розрахунків заборгованості позивач суду не надавав. Довідка про заборгованість не містить даних про конкретний період нарахування процентів, в тому числі, прострочених, а також про ставки, за якими нараховувалися ці проценти за відповідні періоди. Тобто вказаний документ не містить даних про відповідну базу, пропорції та динаміку нарахування. Тож відсутні дані про те, яким порядком, і в який спосіб були сформовані зазначені кінцеві суми заборгованості за процентами. Таким чином, позивачем не надано доказів щодо підстав і розміру боргу за процентами, які були нараховані поза межами встановленого договором строку користування позикою, внаслідок порушення договірних зобов`язань Позичальником. Одна лише довідка про заборгованість, за відсутності інших необхідних доказів не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо цих обставин та конкретних складових боргового зобов`язання. Доводи позивача в цій частині ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, доведеною слід визнати заборгованість у межах конкретно узгодженої суми, а саме в розмірі 233 грн, що підлягали сплаті позичальником у межах договірного строку користування позикою. Доведеною є також сума одержаної відповідачем основної суми позики (1450,00 грн). Отже, з урахуванням строку кредитування, наданих позивачем розрахунків, ТОВ «ВЕЛЛФІН» має право на стягнення заборгованості в сумі 1683,00 гривні (в т.ч. 1450 грн - заборгованість за основною сумою позики, 233,00 грн - заборгованість за відсоткам за період з 03.05.2017 по 18.05.2017). При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню сума 55,28 грн. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved