Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивачка [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 32606,32 грн та три відсотки річних у розмірі 12812,05 грн за період з 20.10.2017 по 11.05.2021 та судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що рішенням Миколаївського районного суду від 20.10.2017 у справі № 447/337/17 визнано винним [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3000 грн моральної та 120000 грн матеріальної шкоди. Станом на дату подання позовної заяви рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди розмірі 120000 грн не виконане. У зв`язку з тим, що відповідач порушив виконання грошового зобов`язання, пов`язаного з відшкодуванням заподіяної злочином майнової шкоди, просить стягнути з нього інфляційні втрати за період з 20.10.2017 по 11.05.2021 в розмірі 32606,32 грн та три відсотки річних за період з 20.10.2017 по 11.05.2021 в розмірі 12812,05 грн, поклавши на нього судові витрати. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, який подала до Миколаївського районного суду Львівської області. На запит Миколаївського районного суду Львівської області щодо доступу до персональних даних відповідача 09 червня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь про зареєстроване місце проживання відповідача /а.с. 16/. Ухвалою про передачу цивільної справи за підсудністю від 10.06.2021 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних передано на розгляд з Миколаївського районного суду Львівської області до Стрийського міськрайонного суду Львівської області /а.с. 17/. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19 травня 2021 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 20/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.07.2021 позовну заяву за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 11.08.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 21/. Ухвалою суду від 11.08.2021 судове засідання відкладено на 07.09.2021 /а.с. 26/. Ухвалою суду від 07.09.2021 судове засідання відкладено на 27.09.2021 /а.с. 33/. Ухвалою суду від 27.09.2021 судове засідання відкладено на 19.10.2021 /а.с. 35/. Розгляд справи по суті відбувся 19.10.2021 без участі сторін. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити частково, ухваливши заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 20.10.2017 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3000 грн моральної шкоди та 120000 грн майнової шкоди. На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» [PERSON] звільнено від відбування основного покарання. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2017 року змінено, а саме: ухвалено вважати [PERSON] на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненим від відбування основного та додаткового покарання. В решті вирок залишено без змін. Ухвала набрала законної сили 30.01.2018 /а.с. 4-5/. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. від 25.03.2021 відкрито виконавче провадження № 64945263 з примусового виконання виконавчого листа № 447/373/17, виданого 06.03.2018 Миколаївським районним судом Львівської області, про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 120000 гривень майнової шкоди /а.с. 6-7/. З відповіді приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. від 12.05.2021 за № 1053 судом встановлено, що заборгованість за виконавчим провадженням ВП № 64945263 щодо примусового виконання виконавчого листа № 447/373/17, виданого 06.03.2018 Миколаївським районним судом Львівської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 120000 грн майнової шкоди станом на день звернення становить 120000 грн, стягнення не проводились /а.с. 8/. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з простроченням боржником [PERSON] виконання грошового зобов`язання, пов`язаного з відшкодуванням заподіяної злочином майнової шкоди та правом стягувача [PERSON] на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України, що передбачає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) Відповідно до статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з статтею 527\~ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625\~ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Таким чином, у справах про невиконання зобов`язань позивач має довести, що у відповідача є зобов`язання, яке ним не виконано, а відповідач, відповідно, що зобов`язання ним виконано відповідно до визначених умов або не виконано не з його вини. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] на підтвердження позовних вимог подано судове рішення, що набрало законної сили, та інформацію приватного виконавця про відсутність стягнень за вказаним рішенням, тобто подано вичерпну інформацію про наявність у відповідача [PERSON] перед позивачкою [PERSON] невиконаного грошового зобов`язання з відшкодування майнової шкоди. Надані [PERSON] докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для застосування наслідків порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Всупереч вищенаведеному відповідачем не подано жодного доказу на спростування неналежного виконання грошового зобов`язання з відшкодування шкоди. З огляду на те, що [PERSON] не виконав грошового зобов`язання з відшкодування майнової шкоди, у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України\~«Про індексацію\~грошових доходів\~населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про\~індексацію грошових\~доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3\~Закону України\~«Про індексацію\~грошових доходів\~населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Згідно з додатком № 1 до позовної заяви від 12.05.2021 щодо розрахунку інфляційних втрат, поданого позивачкою, за період з 20.10.2017 по 11.05.2021 загальна сума інфляційних втрат складає 32606,32 грн /а.с. 9/. Згідно з додатком № 2 до позовної заяви від 12.05.2021 щодо розрахунку 3% річних, поданого позивачкою, за період з 20.10.2017 по 11.05.2021 загальна сума нарахованих 3% річних складає 12812,05 грн /а.с. 10/. Суд погоджується зі способом та порядком обрахунку інфляційних втрат та 3% річних, наведених у поданих розрахунках, оскільки такі узгоджуються з вищенаведеними нормами Закону. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу позивачки на період здійснення таких розрахунків. Так, вирок Миколаївського районного суду Львівської області, на підставі якого у відповідача перед позивачкою виникло грошове зобов`язання з відшкодування майнової шкоди, ухвалено 20.10.2017, проте ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року вищевказаний вирок змінено, ухвала набрала законної сили 30.01.2018. Відтак саме з 30.01.2018 у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачкою з відшкодування майнової шкоди, яке підлягало виконанню, а в позивачки виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 625\~ЦК України за період з 30.01.2021 по 11.05.2021. З урахуванням наведеного інфляційні втрати за період з 30.01.2018 по 11.05.2021 складають 28567,36 грн, а сума нарахованих 3% річних складає 11806,03 грн, а тому саме ці суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. На підставі вищенаведеного суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, яким надано правову оцінку в ході розгляду справи, а тому позов [PERSON] слід задовольнити частково з урахуванням встановлених судом обставин. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. В частині стягнення з відповідача витрат понесених на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн та сплаченого судового збору, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до договору № 18/04/21 про надання юридичних (адвокатських) послуг від 18.04.2021 адвокатське об`єднання «ДЕ ЛЕКС» надає правові послуги [PERSON] /а.с. 11/ Відповідно до рахунку (опису робіт) до Договору № 18/04/21 від 18.04.2021 про надання юридичних (адвокатських) послуг від 11.05.2021 та акту наданих послуг вартість витрат на правову допомогу складає 3000 грн /а.с. 12-13/. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачкою надано: договір № 18/04/21 про надання юридичних (адвокатських) послуг від 18.04.2021; рахунок (опис робіт) до Договору № 18/04/21 від 18.04.2021 про надання юридичних (адвокатських) послуг від 11.05.2021 та акт наданих послуг, що підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а тому витрати за надану професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн підлягають стягненню з відповідача незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131 св 19). Окрім того, матеріали справи містять квитанцію № 105 від 17.05.2021 про сплату судового збору в сумі 908,00 грн /а.с. 1/. Відтак витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн та сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: partial