Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

сторони в шлюбі з 31.08.2010р., дітей не мають. 10.07.2017р. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, він не поважав її як дружину, часто сварився та конфліктував з нею, інше, що в квітні 2017р. покинув її, з цього часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть, просила розірвати шлюб. В судове засідання [PERSON] не з'явилась, 25.09.2017р. подала заяву, у якій висловилась на підтримку позову, просила про розгляд справи у її відсутності (а.с. 13). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, 06.10.2017р. подав відгук на позов, у якому заперечив мотиви розірвання шлюбу наведені позивачкою, зазначив, що в квітні 2017р. з відповідачкою припинили подружні стосунки, спільно не проживають, він переконаний у недоцільності перебування у шлюбі, просив розірвати шлюб (а.с. 14). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі зібраних доказів та без технічної фіксації судового процесу. Вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. Із змісту позову, із відгуку на позов від 06.10.2017р., із долучених до справи свідоцтва про шлюб убачається, що сторони в шлюбі з 31.08.2010р., дітей не мають, у квітні 2017р. припинили подружні стосунки, проживають окремо (а.с. 2-3, 4, 15). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Як убачається із змісту поданих до суду заяви [PERSON] від 25.09.2017р. і відгуку [PERSON] від 06.10.2017р., сторони обоє просять про розірвання шлюбу мотивуючи небажанням поновлювати сімейні стосунки і проживати однією сім'єю. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд задоволює позов. Відповідно до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивачки 640 грн. документально підтверджених судових витрат (а.с.1).

Outcome: approved