Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» звернулося в суд з позовом про стягнення з [PERSON] 13572,15 грн. заборгованості за кредитним договором №KF46247 від 26.12.2007 року та звернення стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ 210994-20, номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, кузов №Y6D21099480057157, визначивши спосіб його реалізації шляхом продажу автомобіля будь-якій особі покупцю за ціною, визначеною на момент реалізації, з правом укладення ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем, а кошти від реалізації скерувати для погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Свої позовні вимоги ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» мотивує тим, що 26.12.2007 року між ПАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №KF46247, за умовами якого банк надав відповідачу кошти в розмірі 7514 дол.США, що станом на дату укладення договору становить 37945,70 грн., а позичальник зобовязався до 26.12.2012 року повернути зазначену суму коштів та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. З метою належного виконання зобовязань за договором позики, з [PERSON] укладено також договір застави від 26.12.2007 року, згідно якого передано в заставу зазначений вище автомобіль. 26.12.2012 року між ПАТ «Фольксбанк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №20121206-Г, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право вимоги за кредитним договором №KF46247. Відповідач належним чином умов кредитного договору не виконав суму позики у визначений договором строк не повернув, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом. Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, яка подала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або іншихречей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України, а ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Судом встановлено, що 26.12.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №KF46247, за умовами якого він надав відповідачу кошти в розмірі 7514 дол.США, що станом на дату укладення договору становить 37945,70 грн., а позичальник зобовязався до 26.12.2012 року повернути зазначену суму коштів та сплатити відсотки за користування кредитними коштами (а.с.20-24). Згідно Заяви від 28.11.2007 року відповідач [PERSON] ствердив, що ознайомлений з умовами кредитування, а також своїм підписом гарантував повернення отриманого кредиту всім належним йому майном та коштами, на які може звернено стягнення (а.с.25-27). 26.12.2012 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк») та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №20121206-Г, відповідно до умов якого позивач набув статус нового кредитора та отримав право вимоги за кредитним договором №KF46247 (а.с.6-10). У відповідності до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Також встановлено, що у визначений договором строк відповідач свої зобовязання не виконав і коштів не повернув, зокрема, станом на 18.08.2014 року в нього утворилась заборгованість у розмірі 13572,15 грн., з яких 11967,44 грн. заборгованість за кредитом, 1351,55 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, та 253,16 грн. штраф. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача в цій частині відповідачем [PERSON] не надано суду. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної заборгованості є підставними, грунтуються на законі, а відтак підлягають задоволенню. Крім цього, з метою належного виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, з [PERSON] укладено також договір застави від 26.12.2007 року, згідно якого передано в заставу автомобіль ВАЗ 210994-20, номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, кузов №Y6D21099480057157 (а.с.14-19). Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Згідно до вимог норм ст.589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ст.20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.\~\~\~\~ У відповідності до ст.19 цього Закону за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересів особі в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу, зокрема, коли при здійсненні своїх прав особа не утримується від дій, які могли б порушити права інших осіб. Із розяснень, даних в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). Таким чином, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця або заставодавця. Оскільки відповідач [PERSON] одночасно є позичальником за договором позики і заставодавцем, то застосування до нього одночасно двох способів захисту прав позивача шляхом стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет застави є порушенням прав відповідача, тому вимогу позивача про звернення стягнення на предмет застави слід залишити без задоволення, так як вбачається подвійне стягнення заборгованості за одним і тим самим зобовязанням. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1).

Outcome: partial