Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (далі - ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет») звернулося до суду з позовом, вказуючи, що 27.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] був укладений договір позики № 1256701 відповідно до якого позикодавець надав позичальнику позику у сумі - 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності зі сплатою процентів за користування позикою 0,01 відсоток річних від суми позики. Дата одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір (позивачем) відповіді про прийняття цієї пропозиції шляхом отримання заявки позичальника на сайті позикодавця є датою укладення договору позики між позикодавцем та позичальником згідно п.2.1. договору. Детальний розпис сукупної вартості позики визначено у Графіку розрахунків - додаток № 1, який є його невід`ємною частиною. Пунктом 4.2.2. договору визначено обов`язок позичальника вчасно повернути позику, сплатити проценти за користування позикою в порядку визначеному договором та комісію. Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Невід`ємною частиною договору є «Правила про порядок надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись цих правил, які розміщені на сайті www.fksm.com.ua. Пунктами 8.5.,8.6. договору передбачено, що позичальник здійснює безумовне акцептування договору шляхом підписання заяви електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Отже, за домовленістю сторін було погоджено використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором для підписання договору, відповідачем було отримано кошти на зазначених позивачем умовах стосовно розміру позики, процентів за користування позикою та строку повернення позики, що підтверджує факт укладення письмового правочину в електронній формі, на умовах пропозиції (оферти) укладення договору позики, що опублікована на веб-сайті, підписана електронним цифровим підписом позивача 27.07.2017 року, акцептованою відповідачем 27.07.2017 року шляхом підписання електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Грошові кошти (позика) були перераховані на картковий рахунок, маска картки [NUMBER] , 27.07.2017 року в сумі 3000,00 грн., що підтверджується довідкою ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» вих. № 4271-ВП від 15.10.2020 р.. Позичальник [PERSON] порушила умови договору, а саме не здійснила повернення позики зі сплатою процентів за його користування та інших платежів у визначений договором строк до 21.08.2017 року, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість загальна сума, якої станом на 01.10.2020 р. становить 138 409,89 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 3000,00, заборгованість по комісії - 119340,00 грн., заборгованість по рахунку інфляції - 10 187,21 грн., заборгованість 3% річних - 5822,67 грн., які позивач просить суд стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», а також судові витрати. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 18.11.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. В судове засідання представник позивача Резунік О.В. не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 42) Відповідачка в судове засідання не з`явився вдруге, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 33, 40) у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, тому суд, відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу у заочному порядку за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, на підтвердження факту укладення з відповідачкою договору позики та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену його копію, відповідно до якої 27.07.2017 року між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] укладено договір позики № 1256701 в електронній формі. За умовами п.п. 2.2.1 та п.2.2. Р.2, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Строк дії позики не може становити більше 29 днів, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за його умовами (а.с.12-15). Графік розрахунків (додаток № 1) є невід`ємною частиною договору позики та відповідно до якого сума позики складає 3000, грн., нарахований процент - 1352,02 грн., до сплати разом 4352,02 грн. Термін платежу - 26 днів. Щомісячна комісія 50% від суми позики (у процентному виразі) або 1352 грн. ( у грошовому виразі) (а.с.16) На момент виникнення спірних правовідносин порядок отримання та надання позики регламентувався Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ», затверджених загальними зборами Учасників ТОВ «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ», Протокол № 07/08 від 07.08.2017 року (а.с.18-23). На підтвердження розміру заборгованості відповідачки [PERSON] позивачем надано розрахунок заборгованості за договором № 1256701 від 27.07.2017 року, станом на 01.10.2020 р., відповідно до якого розмір заборгованості склав 138 409,89 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 3000,00, заборгованість по комісії - 119340,00, заборгованість по рахунку інфляції - 10 187,21 грн., заборгованість 3% річних - 5882,67 грн. (а.с.9-11). Згідно з копією повідомленням директора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» Тихонової О.О. за вих. № 4271-ВП від 15.10.2020 року, відповідно до договору від 18.05.2016 № ВП-081216-2 було здійснено за дорученням ТОВ «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» наступний успішний переказ: 27.07.2017 року на суму 3000,00 грн., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі WayForPay - 1256969-4с90е568084с2а8е3441с536983185dd8445bfe6. Разом з тим, зазначена роздруківка не містить будь-яких даних, що вона підписана платником та проведена банком (а.с.17). Згідно платіжного доручення № 311 від 29.10.2020 р., позивачем сплачено судовий збір в сумі 2102,00 грн. (а.с. 1). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, а згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 2 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею ( ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних. Пунктом 20 цієї частини передбачено, що ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи; Частиною 1 ст. 14 цього Закону визначено, що електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України. Особливі вимоги відповідно до цього Закону пред`являються до кваліфікованої електронної довірчої послуги. Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №680. Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що надання послуги фіксування часу включає: реєстрацію звернень, на підставі яких формується електронна позначка часу; формування електронної позначки часу за допомогою особистого ключа центру сертифікації; передачу користувачеві послуги фіксування часу сформованої електронної позначки часу; реєстрацію та збереження електронної позначки часу, переданої користувачеві послуги фіксування часу. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Статтею 11 цього Закону визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. ст. 76, 78, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04). Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Разом із тим, надана позивачем копія договору позики №1256701 від 27.07.2017 року укладеного між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] в Розділі 9 «Реквізити та підписи сторін» містить лише інформацію про позикодавця та прізвище, ім`я та по-батькові відповідача, відомостей про підписання договору в будь-якій формі визначеній Законом України «Про електронний цифровий підпис» для підписання електронного правочину (за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису) не містить. При цьому, інших, зокрема письмових або електронних доказів, які б відповідали вимогам процесуального законодавства щодо належності, допустимості або достатності доказів, суду не надано. Відповідно до умов п.2.1. Р.2 договору: «Даний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції шляхом отримання заявки позичальника на сайті позикодавця», однак позивачем, як доказ волевиявлення заявника укласти такий договір, не надані роздруківка такої заявки відповідача з офіційного веб-сайту позивача. До того ж, лист ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ № 4271-ВП від 15.10.2020 року, на який посилається позивач, як на підтвердження надання відповідачці грошових коштів, не містить жодних ідентифікуючих даних про клієнта, а саме відповідачки [PERSON] , із фрагментів номеру карти, що відображені в даному повідомленні, неможливо встановити належність карти (рахунку) саме відповідачці (а.с. 17). Також, позивачем не доведено, що відповідачка має заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі, зазначеному у позовній заяві, що становить 138409,89 грн., оскільки на підтвердження їх розміру позивачем надано відповідний розрахунок, який сам по собі не може бути єдиним та безумовним доказом розміру вказаної заборгованості за кредитним договором, а інших допустимих доказів на підтвердження цих обставин, позивачем не надано. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем, поза розумним сумнівом, не доведено факт виникнення кредитних зобов`язань між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та відповідачкою, достатніх та допустимих доказів того, що саме відповідачка отримала одноразовий ідентифікатор, зареєструвалася в інформаційно-телекомунікаційній системі та будь-яким способом застосувала вказаний ідентифікатор позивачем не надано, отримання відповідачкою від позивача кредитних коштів у зазначеному ним розмірі, наявність і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів позивачем також належними та допустимими доказами не підтверджено, тому підстави для стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту у розмірі 138409,89 грн., про що просить позивач, відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2102 грн. 00 коп. слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 32, 33, 34, 207, 526, 626, 628, 633, 634, 638, 639, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed