Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільна транспортна компанія «Еталон» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресув сумі 24\~455,74 грн. Свої вимоги обґрунтовують тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2012р. задоволено позов [PERSON], [PERSON] до ТзОВ «Автомобільна транспортна компанія «Еталон» та стягнуто з останнього на користь позивачів 24 455,74грн., з яких на користь [PERSON] 18\~679,84грн.матеріальної шкоди та 1\~000грн. моральної шкоди; на користь [PERSON] 1\~000грн. моральної шкоди, на користь [PERSON] та [PERSON] 2\~075,90грн. та 1\~700грн. судових витрат. За інформацією відділу ДВС виконавчі провадження щодо стягнення коштів з відповідачів закінчені, а тому вважає, що, відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України, має право зворотної вимоги до винної особи, оскільки відповідач перебував у трудових відносинах із позивачем. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечив . Відповідач в судове засідання не зявився і про причини неявки суд не повідомив, хоча судом приймалися необхідні міри для належного його повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За даних обставин, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів про права, обов'язки та фактичні взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2012р. задоволено позов [PERSON], [PERSON] до ТзОВ «Автомобільна транспортна компанія «Еталон» та стягнуто з останнього на користь позивачів 24 455,74грн., з яких на користь [PERSON] 18\~679,84грн.матеріальної шкоди та 1\~000грн. моральної шкоди; на користь [PERSON] 1\~000грн. моральної шкоди, на користь [PERSON] та [PERSON] 2\~075,90грн. та 1\~700грн. судових витрат. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із постанов про закінчення виконавчого провадження від 04.06.2013р., 16.07.2013р., 09.08.2013року, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27.02.2012р. виконане, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна транспортна компанія «Еталон»на користь [PERSON] 18\~679,84грн. матеріальної шкоди та 1\~000грн. моральної шкоди; на користь [PERSON] 1\~000грн. моральної шкоди, на користь [PERSON] та [PERSON] 2\~075,90грн. та 1\~700грн. судових витрат, виконавчі провадження з примусового виконання рішення закінчено. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як вбачається із договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 20.06.2008року, [PERSON] взяв на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання довіреного йому автомобіля автобуса «Еталон». П.2 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з провини працівника збереження довіреного йому автомобіля, визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, визначається згідно із законодавством. 23.11.2012 р. [PERSON] звільнений з роботи за згодою сторін, що підтверджується наказом №105 про припинення трудового договору. Відповідно до вимог ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. За нормами статті 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до роз'яснень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками»: у відповідності зі ст.130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Відповідно до положень сг. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково. При цьому, суд виходить із того, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 20.06.2008року, укладений між ТзОВ «Еталон» та [PERSON], відповідно до якого останній взяв на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання довіреного йому автомобіля автобуса «Еталон», а ДТП, внаслідок якого відповідач завдав шкоду ТзОВ «Еталон» сталося за участю транспортного засобу марки БАЗ, д.н.з.ВО 0214 АА, за який [PERSON] не брав повної індивідуальної матеріальної відповідальності, від так задоволенню підлягає сума, розрахована із середнього заробітку відповідача, розмір якої становить, згідно довідки від 13.10.2015р., виданої ТзОВ «Еталон», 556грн. Згідно ст. 88 ЦПК України, на користь позивача із відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 10,78грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial