Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму заборгованості у розмірі 117407,88 грн. та судові витрати, посилаючись на те, що 15.05.2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] був укладений договір про фінансовий лізинг №00004949, за умовами якого позивач зобов`язався передати [PERSON] об`єкт лізингу - транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі №XW8ZZZ61ZCG051673, а [PERSON] зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 14150,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 2122,50 доларів США. При цьому [PERSON] виступила поручителем [PERSON] згідно із умовами поруки, зазначеними у договорі фінансового лізингу. У зв'язку з порушенням відповідачами взятих на себе зобов'язань за вказаним договором станом на 01.10.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 117407,88 грн., з яких: основна сума заборгованості - 10962,32 грн., збитки - 94804,94 грн., штраф 1936,08 грн., пеня 891,46 грн., 3% річних 266,64 грн., інфляційні збитки 1348,01 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами 653,26 грн. та неустойка 6545,17 грн. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Відповідачі до суду не з'явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки до суду не повідомили. До початку судового засідання подали до суду письмові заперечення, в яких вказували на те, що позивач пропустив спеціальний строк звернення до суду за договором поруки, а також те, що предметом договору лізингу був автомобіль, а не грошові кошти, а тому вимоги про відшкодування різниці грошових коштів є безпідставними. Зазначили, що усі дії спрямовані на пошук автомобіля та його отримання здійснено виключно органами ДВС, а тому нарахування позивачем збитків за юридичні послуги є надуманими. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, прийшов до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. 15.05.2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] був укладений договір про фінансовий лізинг №00004949, за умовами якого позивач зобов`язався передати [PERSON] об`єкт лізингу - транспортний засіб VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, шасі №XW8ZZZ61ZCG051673, а [PERSON] зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (а.с. 28-31) на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 14150,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 2122,50 доларів США (т.1 а.с.19). При цьому [PERSON] виступила поручителем [PERSON] згідно з умовами поруки, зазначеними у договорі фінансового лізингу. Додаток до договору про фінансовий лізинг №00004949 - Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу - є невід'ємною частиною договору (т.2 а.с. 11-19). 21.05.2012р. згідно з умовами договору позивач передав автомобіль VW Polo Sedan у користування відповідачу [PERSON], даний факт виконання умов договору позивачем підтверджується актом прийому - передачі (т.2 а.с. 39). Починаючи з жовтня 2013 року відповідач взагалі перестав сплачувати лізингові платежі, чим порушив умови договору і перестав виконувати свої зобов'язання за договором, прострочивши сплату лізингових платежів у період з жовтня 2013 р. по січень 2014 року. Таким чином загальна сума невиконаних грошових зобов`язань [PERSON] за несплаченими лізинговими платежами станом на 21.08.2014 року становить 10962,32 грн. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконанням з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). А ст.611 ЦК України зазначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з п.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 12.6.1. умов договору, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір та, також право на повернення об'єкту лізингу у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів. 16.01.2014р. позивач відповідно до вимог п. 12.7 договору надіслав на адресу відповідача рекомендованим листом вимогу від 16.01.2014р. про сплату заборгованості за договором, повернення обєкта лізингу та повідомлення про відмову від договору № 00004949, в якому вимагав повернути автомобіль на користь позивача, сплатити суму несплачених лізингових платежів, штрафні санкції та витрати понесені з метою повернення простроченої заборгованості (т.1 а.с. 46-47). Вказану вимогу [PERSON] не отримав (т.1 а.с. 50). П. 10.3 договору сторони погодили, що лізингоодержувач зобовязаний негайно інформувати позивача у письмовій формі про будь-які зміни свого місця проживання. У випадку невиконання даного зобовязання будь-яка кореспонденція доставлена за адресою, зазначена лізингоодержувачем у договорі, вважається дійсною, незалежно від того, чи отримав її лізингоодержувач, а датою її доставки вважається другий день з дня її надіслання ТОВ «Порше Лізинг Україна». Того ж дня таку ж саму вимогу було направлено й поручителю - [PERSON] (т.1 а.с. 48-49). Вказану вимогу [PERSON] отримала 18.01.14р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с. 51). Договір фактично був припинений 16.01.14р. як визначено у вимозі позивача. Оскільки [PERSON] був повідомлений за адресою вказаною у договорі, а конверт повернувся за закінченням встановленого терміну зберігання, то вважається, що він був належним чином повідомлений про припинення договору і про вимогу повернути автомобіль VW Polo Sedan 1.6 I benzin у встановлений строк. Також поручитель - [PERSON] отримала лист-вимогу і була належним чином повідомлена про припинення договору і про вимогу повернення автомобіля. Однак у встановлений строк, як зазначалось у листі вимозі, впродовж десяти робочих днів з дня отримання повідомлення, відповідачі не виконали свої зобов'язання щодо повернення автомобіля та не сплатили заборгованість з лізингових платежів. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до рахунку-фактури № 00155721 виставленої 02.10.13 р., сума, що підлягає сплаті становить 2727 грн. 48 коп. (т.1 а.с. 52). Відповідно до рахунку-фактури № 00161532 виставленої 04.11.13 р., сума, що підлягає сплаті становить 2725 грн. 99 коп. (т.1 а.с. 53). Відповідно до рахунку-фактури № 00167545 виставленої 03.12.13 р., сума, що підлягає сплаті становить 2744 грн. 78 коп. (т.1 а.с. 54). Відповідно до рахунку-фактури № 00173662 виставленої 02.01.14 р., сума, що підлягає сплаті становить 2764 грн. 07 коп. (т.1 а.с. 55). Таким чином, сума заборгованості, що підлягає стягненню за 4 місяці становить 10962 грн. 32 коп. Згідно з п. 8.2.1 договору, у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу. Таким чином, сума пені, що підлягає стягненню з 15.10.13р. по 21.08.14 р., становить 891 грн. 46 коп. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних, суд враховує, що позовні вимоги позивачем заявлені щодо чотирьох платежів, які позивач мав сплатити, тому стягнення 3% річних має здійснюватись саме щодо цих платежів. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума 3% річних, що підлягає сплаті становить 266 грн. 54 коп. (т.2 а.с. 74). Щодо вимог позивача про сплату відповідачами інфляційних збитків у сумі 1348,01 грн., то суд вважає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до умов договору (п. 6.3) сума щомісячної оплати вираховувалась в доларах США, тому застосування індексу інфляції в даному випадку здійснена бути не може, оскільки оплата в гривнях також прив'язувалась до долару США. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 94804,94 грн. підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до п.12.9 договору у випадку припинення лізингу, відповідач зобовязаний оплатити різницю між ринковою вартістю обєкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до плану відшкодування. 11.04.2014р. відповідно до договору купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля обєкт лізингу було передано у власність ТОВ «Укркредит-авто» (т.1 а.с. 98-100, 101). Згідно з цим договором купівлі-продажу/поставки вартість обєкту лізингу становила 110880,00 грн. (п.3.1 договору). Таким чином, дохід, який отримав позивач від повторного продажу обєкту лізингу складає 106431,52 грн. без урахування ПДВ і саме ця сума є ринковою вартістю обєкту лізингу. Станом на 11.04.2014р. у [PERSON] залишилися невиплаченими лізингові платежі у розмірі 13304,8 доларів США, що еквівалентно 172430,21 грн. (за курсом ПАТ «Креді [PERSON]» - 12,96 грн. за 1 дол.США). Таким чином позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 65998,69 грн. (172430,21 грн. - 106431,52 грн.), які підлягають стягненню з відповідачів. Разом з тим, що стосується реальних збитків у розмірі 28806,25 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів, то відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками визнані втрати, яких особа зазнала в звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Однак звернення позивача до ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (т.1 а.с.75-79, 80, 81, 82), ТОВ «ОРУМ» (т.1 а.с.66-71, 73, 74), ТОВ «Юридична фірма «Вернер» (т.1 а.с.83-95, 96, 97), вчинення виконавчого напису (т.1 а.с. 56, 72, 74), порушення і здійснення виконавчого провадження, не може бути віднесено до реальних збитків у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки позивач скористався правом, що було у нього, такого обов'язку у нього не було та дії, вчинені позивачем, стосуються його господарської діяльності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення витрат, понесених у звязку зі стягненням заборгованості та поверненням обєкту лізингу у розмірі 28806,25 грн., задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про стягнення штрафу у розмірі 1936,08 грн. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. П. 8.2.2 договору передбачені штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна: за першу вимогу розмір штрафу становить суму, еквівалентну 15 євро, за другу вимогу - 20 євро, за третю вимогу - 25 євро. 03.07.13р. позивачу виставлявся рахунок з вимогою про необхідність внести несплачений платіж, аналогічні рахунки направлялись позивачу 16.07.13 р., 05.08.13 р., 16.08.13 р., 04.09.13 р., 17.09.13р., 03.10.13р., 16.10.13р., 05.11.13р., 18.11.13р., 04.12.13р., 16.12.13р., 03.01.14р., 16.01.14р.(т.1 а.с. 32-45). З огляду на викладене, сума штрафів, що підлягає стягненню з відповідача дорівнює 60 євро. При цьому суд враховує, що умовами договору розмір штрафу за четверте, п'яте та наступні нагадування договором не визначений та не передбачений. Згідно з офіційними даними Національного банку України курс євро станом на 03.07.13р. становив 100 євро дорівнює 1040,4488 грн., станом на 16.07.13р. 100 євро дорівнює 1040,0492 грн., станом на 05.08.13р. 100 євро дорівнює 1055,3158 грн. Отже, сума штрафів, яка підлягає стягненню з відповідачів, становить 627 грн. 91 коп. (15*10,404488=156,07 грн.) +(20*10,400492=208,01 грн.)+( 25*10,553158=263,83 грн.). Щодо вимоги позивача про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 653,26 грн., то суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. З викладеного вбачається, що вказані грошові кошти повинні сплачуватись відповідачем за договором лізингу, що свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, що в свою чергу, виходячи з правових позицій Верховного Суду України, унеможливлює застосування положень ст.1212, 1214 ЦК України, так як вказані кошти не є безпідставно набутими. Тому суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення процентів за користування коштами в сумі 653,26 грн. є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення неустойки за користування коштами позивач обґрунтовував ст.ст. 785, 806 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відповідно до п.12.9 Умов лізингу, у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобовязується повернути обєкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу позивача впродовж 10 робочих днів з дати одержання вимоги про таке повернення. Відповідно до ч.2 ст.785 ЦК України, якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Застосування вказаних норм права до правовідносин, що виникли між сторонами, можливе. Суд вважає, що сума неустойки 6545 грн. 17 коп., яку просив стягнути позивач є обґрунтованою. Також слід зазначити, що вимога відповідачів, викладених у запереченнях, про застосування строку позовної давності терміном у шість місяців не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як вбачається з загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу строк основного зобов'язання та поруки не встановлений, а вимога позивача була предявлена 16.01.14р. З викладеного вбачається, що строк позовної давності становить один рік з моменту пред'явлення вимоги. А тому кредитор 01.10.14р. пред'явив позов до лізингоодержувача та поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 852,92 грн. судового збору (т.1 а.с. 1), що становить 1% від розміру задоволених позовних вимог, а в задоволенні стягнення даної суми солідарно - відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 509, 525, 526, 559, 611, 614, 625, 785, 806, 807, 1212, 1214 ЦК України,

Outcome: partial