Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНАС ГРУПП» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , за участі третьої особи: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій просить: в рахунок погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» за кредитним договором № 014-71/537 від 06.11.2006 р. в розмірі 8 247 413 гривень 98 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON] , на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за р. № 3887, а саме, квартиру [ADDRESS] , шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, в межах процедури виконавчого провадження, згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому ціні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з іпотечного майна, а саме, квартири [ADDRESS] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що 06 листопада 2006 року між [PERSON] , як позичальником, та Відкритим акціонерним товариством «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРЕСТИЖ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ЕРСТЕ БАНК», як кредитором, було укладено кредитний договір № 014-71/537, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 200 000 (двісті тисяч) доларів США за відсотковою ставкою 12% річних, строком до 05.11.2025 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 09 листопада 2006 року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки за р. № 3890, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. Відповідно до умов іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2006 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за р. № 3887. У подальшому право вимоги за договором кредиту № 014-71/537 від 06.11.2006 р. та іпотечним договором від 09.11.2006 р. перейшло до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», яке, в свою чергу, відступило право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» на підставі договору про відступлення прав вимоги, укладеного 27.02.2019 р. Водночас, 27.02.2019 р. між ПАТ «ФІДОБАНК», як первісним іпотекодержателем, та ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП», як новим іпотекодержателем, укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за р. № 112, відповідно до умов якого, позивач набув прав іпотекодержателя згідно договорів іпотеки, зазначених в Додатку № 1 до цього Договору, зокрема, і за договором іпотеки за р. № 3890 від 09.11.2006 р. На теперішній час, ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» є новим кредитором за договором кредиту № 014-71/537 від 06.11.2006 р. та новим іпотеко держателем договором іпотеки від 09.11.2006 р. та повним правонаступником ПАТ «ФІДОБАНК» у вказаних правовідносинах. Відповідно до умов кредитного договору № 014-71/537 від 06.11.2006 р., банком було виконано свій обов`язок та зараховано кредитні кошти на поточний рахунок [PERSON] у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США для подальшого їх використання за цільовим призначенням. Однак, починаючи з лютого 2009 року [PERSON] припинила внесення щомісячних платежів для виконання зобов`язань за кредитним договором № 014-71/537 від 06.11.2006 р., у зв`язку з чим, в позичальника виникла заборгованість. Відповідно до Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 27.02.2019 р., заборгованість [PERSON] за вищевказаним кредитним договором станом на день укладання договору про відступлення прав вимоги складає 8 247 413 (віст мільйонів двісті сорок сім тисяч чотириста тринадцять) гривень 98 коп. з яких: заборгованість по тілу кредиту 7 103 593.45 грн., заборгованість по відсотках 1 143 820,53 грн. Позивач зазначає, що згідно з п. 3.1.4. договору іпотеки від 09.11.2006 р. у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5. цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги, що визначені на момент фактичного задоволення, включаючи, зокрема, сплату процентів, комісій, неустойки. З метою встановлення вартості предмета іпотеки, а саме: квартири [ADDRESS] , позивачем було замовлено звіт про оцінку майна, та відповідно до висновку про вартість майна від 27.01.2020 р. виготовленого TOB «НІКА-МОРІС», ринкова вартість об`єкта оцінки - квартири [ADDRESS] , складає 2 089 314 (два мільйони вісімдесят дев`ять тисяч триста чотирнадцять) гривень 00 коп. Враховуючи вищевикладене, позивач змушений звернутися з цим позовом до суду та, також, просити виселити [PERSON] , [INFO] - батько боржника, [PERSON] , [INFO] - мати боржника, [PERSON] , [INFO] - син боржника, [PERSON] , [INFO] - син боржника., які проживають у квартирі [ADDRESS] , з даної квартири та просити зняти їх з реєстрації, оскільки наявність зареєстрованих осіб у спірному нерухомому майні негативно відображається на вартості майна та перешкоджає в його реалізації та задоволенні майнових вимог за кредитним договором, чим порушуються права позивача, як кредитора та іпотекодержателя. Ухвалою суду від 23.03.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 31.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 30.04.2020 року. 30.04.2020 року підготовче засідання відкладено на 01.07.2020 року. 26.06.2020 року представником [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності з тих підстав, що кредитний договір №014-71/537 від 06.11.2006 року припинив свою дію після направлення відповідачу [PERSON] від ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» письмового повідомлення про дострокове погашення всієї заборгованості в тридцятиденний строк, чим змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з 05.11.2025 року по 17.07.2009 року. Крім того, 03.08.2010 року третейським суддею постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Самборською Г.М. ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ЕРСТЕ БАНК» заборгованості за кредитним договором №014-71/537 від 06.11.2006 року в сумі 199257,23 долара США. Отже, звернувшись 20.03.2020 року з даним позовом, позивач пропустив строк позовної давності, крім того, нарахування відсотків після 17.07.2009 року безпідставне. 01.07.2020 року підготовче засідання відкладено на 04.08.2020 року. 04.08.2020 року з метою отримання доказів по справі підготовче засідання відкладене на 31.08.2020 року. 28.08.2020 року від представника [PERSON] надійшли письмові пояснення в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю. 31.08.2020 року у судовому засіданні оголошено перерву до 27.10.2020 року. У підготовчому засіданні 27.10.2020 року позовні вимоги в частині вимог до [PERSON] та [PERSON] залишені без розгляду, та закрито провадження в частині позовних вимог до [PERSON] . 27.10.2020 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 30.11.2020 року. 30.11.2020 року за клопотанням представника відповідача судове засіданні відкладено на 27.01.2021 року. 27.01.2021 року судом залишено без розгляду клопотання представника [PERSON] про приєднання до справи доказу, а саме повідомлення-вимоги про порушення основного зобов`язання і/або іпотечного договору від 18.06.2009 року наданого ВАТ «Ерсте Банк». У судове засідання 27.01.2021 року представник позивача подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Інші учасники справи, які були повідомлені належним чином про час, дату і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, будь-яких клопотань стосовно розгляду справи не надали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 06 листопада 2006 року між [PERSON] , як позичальником, та Відкритим акціонерним товариством «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРЕСТИЖ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ЕРСТЕ БАНК», як кредитором, було укладено кредитний договір № 014-71/537, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 200 000 (двісті тисяч) доларів США за відсотковою ставкою 12% річних, строком до 05.11.2025 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 09 листопада 2006 року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки за р. № 3890, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. Відповідно до умов іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2006 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за р. № 3887. У подальшому право вимоги за договором кредиту № 014-71/537 від 06.11.2006 р. та іпотечним договором від 09.11.2006 р. перейшло до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», яке, в свою чергу, відступило право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» на підставі договору про відступлення прав вимоги, укладеного 27.02.2019 р. Водночас, 27.02.2019 р. між ПАТ «ФІДОБАНК», як первісним іпотекодержателем, та ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП», як новим іпотекодержателем, укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за р. № 112, відповідно до умов якого, позивач набув прав іпотекодержателя згідно договорів іпотеки, зазначених в Додатку № 1 до цього Договору, зокрема, і за договором іпотеки за р. № 3890 від 09.11.2006 р. На теперішній час, ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» є новим кредитором за договором кредиту № 014-71/537 від 06.11.2006 р. та новим іпотеко держателем договором іпотеки від 09.11.2006 р. та повним правонаступником ПАТ «ФІДОБАНК» у вказаних правовідносинах. Позивач посилається на те, що відповідно до умов кредитного договору № 014-71/537 від 06.11.2006 р., банком було виконано свій обов`язок та зараховано кредитні кошти на поточний рахунок [PERSON] у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США для подальшого їх використання за цільовим призначенням. Однак, починаючи з лютого 2009 року [PERSON] припинила внесення щомісячних платежів для виконання зобов`язань за кредитним договором № 014-71/537 від 06.11.2006 р., у зв`язку з чим, в позичальника виникла заборгованість. Відповідно до Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 27.02.2019 р., заборгованість [PERSON] за вищевказаним кредитним договором станом на день укладання договору про відступлення прав вимоги складає 8 247 413 (віст мільйонів двісті сорок сім тисяч чотириста тринадцять) гривень 98 коп. з яких: заборгованість по тілу кредиту 7 103 593.45 грн., заборгованість по відсотках 1 143 820,53 грн. Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору, позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені у договорі цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених цим договором. Крім того, згідно з п. 5.2. кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати безготівковим платежем або готівкою, в касу банку: щомісячно до 15 числа кожного місяця часткове погашення кредиту згідно п. 1.6. цього договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 05.11.2025 р., а також щомісячно, до 15 числа кожного місяця сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів. Згідно п. 9.1. Кредитного договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За приписами ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] останній платіж на погашення кредиту здійснила в січні 2009 року, що свідчить про порушення нею обов`язків позичальника за кредитним договором. Згідно зі ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 591 ЦК України, реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Водночас, відповідно до ст. З Закону України «Про іпотеку», іпотеко держатель має' право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Частиною першою ст. 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, ( основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п. 3.1.4. договору іпотеки від 09.11.2006 р. у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5. цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги, що визначені на- момент фактичного задоволення, включаючи, зокрема, сплату процентів, комісій, неустойки. Вищевказане положення договору іпотеки повністю узгоджується з нормою ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Водночас, вимогами ч. З ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.4. договору іпотеки від 09.11.2006 р. передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, відповідно до п. 5.6. іпотечного договору від 09.11.2006 р., право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, встановлених п. 5 цього Договору належить іпотекодержателю. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації. Відповідно до п. 5.5.1. договору іпотеки від 09.11.2006 р., реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Початкова ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах встановлюється за рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо така згода не досягнута - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність. З метою встановлення вартості предмета іпотеки, а саме: квартири [ADDRESS] , позивачем замовлено звіт про оцінку майна, відповідно до висновку якого про вартість майна від 27.01.2020 р. виготовленого TOB «НІКА-МОРІС», ринкова вартість об`єкта оцінки - квартири [ADDRESS] , складає 2089314 (два мільйоні вісімдесят дев`ять тисяч триста чотирнадцять) гривень 00 коп. Однак, відповідно до рішення від 03.08.2010 року третейського судді постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Самборської Г.М., яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ЕРСТЕ БАНК» заборгованість за кредитним договором №014-71/537 від 06.11.2006 року в сумі 199257,23 долара США., що станом на 03.08.2010 року складало 1 572 577,91 грн. за курсом НБУ, та включало в себе як основну заборгованість, так і заборгованість по відсоткам та пені. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.05.2003 року № 898-ІV, іпотека це різновид застави, предметом якої є нерухоме майно. Це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбачену Законом № 898-ІV. Згідно вимог ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону № 898-ІV, в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 Закону № 898-ІV. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-ІV. Відповідно до ч. 7 Закону № 898-ІV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь - якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до умов ст. 38 Закону № 898-ІV ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього При цьому, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду визначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Отже, враховуючи усталену практику Верховного Суду відносно втрати банком (та його правонаступниками) можливості нараховування позичальникам процентів за користування кредитними коштами після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості, суд вважає, що сума заборгованості позичальника не може перевищувати суму, визначену у рішенні від 03.08.2010 року третейського судді постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Самборської Г.М., яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ЕРСТЕ БАНК» заборгованість за кредитним договором №014-71/537 від 06.11.2006 року в сумі 199257,23 долара США., що станом на 03.08.2010 року складало 1 572 577,91 грн. за курсом НБУ, та включало в себе як основну заборгованість, так і заборгованість по відсоткам та пені. За таких обставин, суд робить висновок про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ ФІНАНАС ГРУПП» щодо звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» за кредитним договором № 014-71/537 від 06.11.2006 р. в розмірі 1 572 577,91 грн. на предмет іпотеки, що належить [PERSON] , на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за р. № 3887, а саме, квартиру [ADDRESS] , шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, в межах процедури виконавчого провадження, згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому ціні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву в порядку ч.3 ст.267 ЦК України про застосування строків позовної давності до правовідносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, суд зобов`язаний перевірити належним чином доводи заяви відповідача про застосування позовної давності та докази, на які вона посилався на обґрунтування заяви. Отже, у своїй заяві в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України представник відповідача зазначає про отримання [PERSON] 18.06.2009 року повідомлення-вимоги від ВАТ «Ерсте Банк» про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором в тридцятиденний строк, тобто до 17.07.2009 року, з якого, як вважає заявник і повинен відраховуватися строк позовної давності. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Згідно положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки у відповідності до статті 17 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. «Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (правова позиція Верховного суду України викладена у Постанові від 15.05.2017 року по справі № 643/4395/16-ц). «Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону)». Такого висновку дійшов Верховний Суд України «Доводи касаційної скарги про те, що зі спливом позовної давності строк дії договорів іпотеки закінчився, що є підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів відхиляє, оскільки сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання» (правова позиція Верховного суду викладена у постанові від 25.09.2019 року по справі № 509/4639/16-ц, провадження № 61-24936св18). «Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Предметом розгляду даної справи не є стягнення кредитної заборгованості. А у Цивільному кодексі України та Законі України «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням». - Даний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 520/17304/15-ц, в якому зазначено, що довід позивачки про відсутність права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності для звернення з вимогою за основним зобов`язанням є необґрунтованими. Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, враховуючи правову позицію Верховного Суду відносно права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за договорами іпотеки у разі спливу позовної давності за основними зобов`язаннями боржників, висловлену у постановах від 15 травня 2017 року в справі № 643/4395/16-ц (провадження №6-786цс17), від 05 липня 2017 року в справі №369/5865/15-ц (провадження № 6-1840цс17), від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 28 січня 2019 року у справі №639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18), від 25 вересня 2019 року по справі № 509/4639/16-ц (провадження № 61-24936св18) та від 01 липня 2020 року у справі №727/11061/18 (провадження № 61-9980св19), суд дійшов висновку про відмову у задоволені заяви представника відповідача [PERSON] про застосування ч. 3 ст. 267 ЦК України, у зв`язку з її безпідставністю. Крім того, відповідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Однак, 27.01.2021 року судом було залишено без розгляду клопотання представника [PERSON] про приєднання до справи доказу, а саме повідомлення-вимоги про порушення основного зобов`язання і/або іпотечного договору від 18.06.2009 року наданого ВАТ «Ерсте Банк», а відтак, належний та достовірний доказ отримання [PERSON] вказаного повідомлення-вимоги суду не надано. Щодо виселення відповідача, то з наданої суду інформації вбачається, що адресою: [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] , [INFO] - син боржника. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їхніх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК, у ч. 1 якої визначено підстави виселення. Так, відповідно до ч. 3 ст. 109 цього Кодексу ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють будинок або приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення при зверненні стягнення на приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Так, відповідно до п. 2.1. кредитного договору № 014-71/537 від 06.11.2006 р., кредитні кошти,, надані [PERSON] , призначені на придбання житла на вторинному ринку, а саме, двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, зазначена квартира була передана позичальником в іпотеку. Отже, положеннями ч. 2 ст. 109 ЖК установлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Однак, як виняток допускається виселення без надання іншого приміщення при зверненні стягнення на приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Крім того, слід зазначити, що виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою: свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення; підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, втрата користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Водночас, згідно ст. 26 Постанови Кабінету міністрів України від 02.03,2016 року № 207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного реєстру», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошеною її померлої. За таких обставин, суд робить висновок, що [PERSON] , [INFO] , який проживає у квартирі [ADDRESS] , підлягає виселенню та зняттю з реєстрації, оскільки наявність зареєстрованої особи у спірному нерухомому майні негативно відображається на вартості майна та перешкоджає в його реалізації та задоволенні майнових вимог за кредитним договором, чим порушуються права позивача, як кредитора та іпотекодержателя. У відповідності до положень ст.. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 33441,71 грн. який сплачений позивачем при зверненні до суду підлягає стягненню на його користь з відповідачів в рівних частинах, тобто по 16720,86 грн. с кожного.

Outcome: partial