Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №4-9087 від 19.12.2016 року. Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на те, що 19.12.2016 року між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір №4-9087, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1,5% щоденного користування кредитними коштами. Згідно п. 1.2 кредитного договору, кредит був наданий позичальнику строком на 14 календарних днів (дата видачі кредиту 19.12.2016р. дата повернення кредиту 02.01.2017р.). За період слати кредиту, між позивачем та відповідачем, в порядку пролонгації до вищезазначеного кредитного договору було укладено ряд додаткових угод, а саме: 03.01.2017р., 17.01.2017р. 31.01.2017р. та до пункту 1.2 кредитного договору були внесені зміни, згідно яких строк кредиту продовжувався у кожній додатковій угоді на 14 календарних днів. Відповідно до останньої додаткової угоди, укладеної 21.01.2017р., строк повернення кредиту 14.02.2017р. Як зазначено у позовній заяві, відповідач на день написання позову не повернула кредитні кошти у повному обсязі. Згідно довідки розрахунку заборгованості станом на 27.06.2019р., сума боргу за кредитним договором №4-9087, укладеним 19.12.2016р. між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] , становить 22507 грн. 65 коп. з яких: борг по тілу кредиту - 990 грн. 00 коп., нараховані відсотки - 12993 грн. 75 коп., нарахована пеня - 8 523 грн. 90 коп. Оскільки досудове врегулювання даного спору між сторонами не вдалося можливим, у зв`язку із не реагуванням з боку відповідача на вимоги про погашення заборгованості та належне виконання взятих на себе зобов`язань, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Інтеркеш Україна» заборгованість за кредитним договором №4-9087 від 19.12.2016р. у розмірі 22507 грн. 65 коп., а також суму затрат, пов`язаних з досудовими заходами по поверненню заборгованості, та суму сплати судового збору у загальному розмірі - 2221 грн. 00 коп., з яких сума судового збору - 1921 грн.00 коп., витрати, пов`язані з досудовим врегулюванням повернення заборгованості - 300 грн. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України та Ухвали від 16.08.2019 року справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення та участю осіб. Представник позивача Чорій Н.В. в останнє судове засідання не з`явилася. Однак, в матеріалах справи наявна заява представника позивача, в якій вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася повторно, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним у справу доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини між сторонами є цивільно - правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Так, згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. По справі встановлено, що 19.12.2016 року між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір №4-9087, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1,5% щоденного користування кредитними коштами. Кредит був наданий позичальнику строком на 14 календарних днів (дата видачі кредиту 19.12.2016р. дата повернення кредиту 02.01.2017р.). За період сплатикредиту, між позивачем та відповідачем, в порядку пролонгації до вищезазначеного кредитного договору було укладено ряд додаткових угод, а саме: 03.01.2017р., 17.01.2017р. 31.01.2017р. та до пункту 1.2 кредитного договору були внесені зміни, згідно яких строк кредиту продовжувався у кожній додатковій угоді на 14 календарних днів. Відповідно до останньої додаткової угоди, укладеної 21.01.2017р., строк повернення кредиту 14.02.2017р. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи копіями даних договорів. У відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до умов п. 1.5 кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016р., процентна ставка за користування кредитом є фіксованою. Згідно п. 1.3 кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016р., позичальник повинен сплачувати відсотки за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 1,5% за календарний день, що становить 547,5% річних за весь строк користування грошовими коштами. Пунктом 1.4 договору №4-9087 від 19.12.2016р. передбачено, що відсотки за користування кредитом нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом та до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за даним договором. Крім того, згідно п. 1.6 вищезазначеного договору, нарахування процентів (відсотків) за договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та не робочих днів включно). Кількість днів у році приймається за 365 днів. Проценти (відсотки) за користування кредитом нараховуються щодня та протягом усього строку користування кредитом. Судом встановлено, що, згідно наявних в матеріалах справи копій прибуткових касових ордерів (№47192 від 03.01.2017, №48104 від 17.01.2017, №49152 від 31.01.2017. №49154 від 31.01.2017), [PERSON] здійснювалось часткове погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівки в касу. Відповідно до ч.1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так, п. 6.3 кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016р. передбачено, що у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за договором (відносно повноти та строків сплати відсотків за кредитом та/або сплати відсотків, та/або повернення кредиту не в повному обсязі), позичальник сплачує пеню в розмірі один відсоток за календарний день від суми виданих грошових коштів. Судом встановлено, що у зв`язку із порушенням умов кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016р. позивач звертався до [PERSON] із вимогами про виконання кредитних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями повідомлень про наявність несплаченої заборгованості за кредитом та необхідність її повернення (листи від 08.08.2018р. за №590500-4/5 та від 22.03.2019р. за №590500-4/6). Однак, досудове врегулювання даного спору між сторонами не вдалося можливим, у зв`язку із не реагуванням з боку [PERSON] на вимогу про погашення заборгованості та належне виконання взятих на себе зобов`язань. В силу вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. У відповідності до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). [PERSON] не надала своєчасно кредитору грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що підтверджується розміром заборгованості, відображеним в наявному в матеріалах справи розрахунку заборгованості. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує на те, що заборгованість відповідача у зв`язку із невиконаними ним зобов`язанням складає 22507 грн. 65 коп. Так, із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором №4-9087 від 19.12.2016 р. вбачається, що [PERSON] взятого на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим станом на 27.06.2019р. має заборгованість в розмірі 22507 грн. 65 коп. з яких: борг по тілу кредиту - 990 грн. 00 коп. (згідно п. 1.1. кредитного договору), нараховані відсотки - 12993 грн. 75 коп. (згідно п.п. 1.1., 1.3., 1.7. кредитного договору), нарахована пеня - 8523 грн. 90 коп. (згідно п. 6.3. кредитного договору). Однак, суд не може погодитися із обґрунтуванням ТОВ «Інтеркеш Україна» щодо наявної заборгованості в розмірі 22507грн. 65 коп. з огляду на наступне. Стосовно заборгованості по відсоткам в розмірі 12993 грн. 75 коп. суд констатує наступне. У кредитному договорі №4-9087 від 19.12.2016р. та додаткових угодах до нього сторони погодили строк кредитування та термін початку та закінчення кредитування (дата видачі кредиту 19.12.2016р. дата повернення кредиту 14.02.2017р.). Щодо строку дії договору, то п.1.2. кредитного договору передбачено, що договір діє до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. Суд констатує, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. За умовами кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016р сторони погодились, що позичальник повинен сплачувати відсотки за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 1,5% за календарний день, що становить 547,5% річних за весь строк користування грошовими коштами. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, яку суд вважає за необхідним застосувати у даній справі. Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимога про стягнення процентів на підставі п. п.п. 1.1., 1.3., 1.7. кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016р (1,5% за календарний день, що становить 547,5% річних) підлягає частковому задоволенню в частині заборгованості станом на день закінчення строку кредитування. Так, згідно з наявною в матеріалах справи довідкою розрахунку заборгованості станом на 27 червня 2019 року за кредитним договором №4-9087 від 19.12.2016 р., а саме із графи «Всього %/пеня» вбачається, що станом на 14.02.2017 року згідно умов договору [PERSON] нараховано до сплати заборгованість по відсоткам в розмірі 207 грн. 90 коп. З огляду на вищевикладене суд приходить до переконання, що з [PERSON] підлягають стягненню відсотки на виконання умов п.п. 1.1., 1.3., 1.7. кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016 р., в розмірі 207 грн. 90 коп. Стосовно позовної вимоги в частині нарахованої пені в розмірі 8523грн. суд констатує наступне. Згідно вимог п.6.3. кредитного договору №4-9087 від 19.12.2016 р., у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за договором (відносно повноти та строків сплати відсотків за кредитом та/або сплати відсотків, та/або повернення кредиту не в повному обсязі), позичальник сплачує пеню в розмірі один відсоток за календарний день від суми виданих грошових коштів. Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У відповідності до ч.2 ст.616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. № 1023-XII умови угоди є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону). Кредитний договір № 4-9087 від 19.12.2016 року є за своїм характером є споживчим, що підтверджується і тлумаченням Верховного Суду України, наведеному в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Судом встановлено, що у відповідача [PERSON] заборгованість за тілом кредиту становить 990грн. Пеня у даному зобов`язанні нарахована таким чином, що сума пені перевищує суму боргу за простроченим тілом кредиту, що є очевидним порушенням принципу добросовісності, що є, на думку суду, необґрунтовано суворою цивільною санкцією. У відповідності до ч.3 ст.551 КК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, судом встановлено, що вимога кредитора про стягнення пені в частині, що значно перевищує заборгованість по простроченому тілу кредиту у зв`язку із порушенням зобов`язання розцінюється судом як зловживання правом, що слугує підставою для часткової відмови в задоволенні позовних вимог щодо нарахування пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. А тому суд, користуючись правом, наданим йому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшує розмір пені, що підлягає стягненню, до 990грн., прирівнявши її до суми заборгованості за простроченим тілом кредиту за користування кредитом. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] порушено умови взятих на себе кредитних зобов`язань, однак, заборгованість, яка підлягає стягненню за невиконання умов вказаного вище кредитного договору становить 2187,90 грн., яка складається з наступного: 990 грн. - сума простроченої заборгованості по кредиту; 207,9грн. - сума прострочених відсотків по кредиту, згідно пп. п.п. 1.1., 1.3., 1.7. кредитного договору, 990грн. - сума нарахованої пені. Стосовно суми затрат, пов`язаних з досудовими заходами по поверненню заборгованості, суд констатує наступне. Позивач просить стягнути з [PERSON] суму понесених ним затрат, пов`язаних з досудовими заходами по поверненню заборгованості, у розмірі 300 грн. Однак, суду не надано жодних доказів на підтвердження понесених позивачем затрат на досудове врегулювання повернення заборгованості та їх розміру. З огляду на вищевказане, суд приходить до переконання, що позовна вимога щодо стягнення витрат, пов`язаних із досудовим врегулюванням повернення заборгованості не підлягає задоволенню. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача підлягає стягненню кредитна заборгованість на користь позивача в розмірі 2187,90грн., а також сплачений позивачем судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: partial