Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Татарбунарська районна державна адміністрація в Одеській області звернулась до суду з заявою в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на наступні обставини. Відповідачка [PERSON] є матір'ю дитини - [PERSON], [INFO]. У гр. [PERSON] рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 21.02.2013 року відібрано доньку [PERSON] в зв'язку з загрозою життю та здоров'ю дитини. Мати вела аморальний спосіб життя, ніде не працювала, зловживала алкоголем. За час перебування дитини у закладі мати двічі її відвідувала (28.03.2013 р. та 19.06.2013 р.). Після цього мати більше не цікавилась донькою в державному закладі та в сім'ї опікунів, не приймала участі в утриманні та вихованні дитини. Не телефонувала, не цікавилась здоров'ям та розвитком дитини. За місцем проживання характеризується посередньо, інколи зловживає алкоголем. Посилаючись на ст.164 Сімейного Кодексу України, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав, як матір, що ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини. В судове засідання представник служби у справах дітей Татарбунарської райдержадміністрації надав заяву про підтримання позову в повному обсязі та проханням заслухати справу у його відсутність. В разі неявки відповідача просив винести рішення при заочному розгляді справи. Прокурор підтримав вимоги позову в повному обсязі. Відповідачка двічі в судове засідання не з'явилаксь, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, заяви до суду про причину неявки не надіслала. Суд, зі згоди позивача та прокурора ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до п.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи зі ст.18 Конвенції з прав дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків , коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни , для запобігання заворушенням чи злочинам ,для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати , що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с.3/ від 10.11.2009 року, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Із копії рішення комісії з питань захисту прав дитини Татарбунарської районної державної адміністрації № 4 від 30.07.2014 року (а.с.4) слідує, що комісія вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], відносно її доньки [PERSON], [INFO]. З висновку органу опіки та піклування Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області /а.с.5/ вбачається, що опікунська рада вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], відносно її доньки [PERSON], [INFO], яка з 08.11.2013 року перебуває в сім'ї опікуна. У гр. [PERSON] рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 21.02.2013 року відібрано доньку [PERSON], в зв'язку з загрозою життю та здоров'ю дитини. Мати вела аморальний спосіб життя, ніде не працювала, зловживала алкоголем. Із акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON], складеного комісією 28.02.2013 року (а.с.13) вбачається, що комісія по опіці та піклування вирішила запропонувати виконкому Лиманської сільської раді відібрати дитину [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав та влаштувати її у державний заклад. Копією акту вилучення малолітньої дитини від 28.01.2013 року (а.с.12), підтверджується, що [PERSON] не має постійного місця проживання, систематично вживає алкогольні напої, не виконує належним чином батьківські обов'язки, санітарно-гігієнічні умови проживання не задовільні, існує загроза життю дитини. З копії довідки № 55 від 2.07.2014 року (а.с.14), видно, що [PERSON] перебувала у закладі з 22.02.2013 року по 11.11.2013 року. За час перебування дитини у закладі мати двічі відвідувала дитину: 28.03.2013 року та 19.06.2013 року. Після 19.06.2013 року не приймала участі у житті дитини, не телефонувала, не цікавилась здоров'ям та розвитком дитини. Із довідки-характеристики, виданої виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району № 74/02-16 від 01.02.2013 року /а.с.15/ видно, що [PERSON] систематично змінює місця проживання, її поведінка неодноразово розглядалась на засіданнях комісії по опіці та піклуванню про невиконання належним чином батьківських обов'язків, вела аморальний спосіб життя, зловживала алкогольними напоями. Вона не створює належних умов для виховання та матеріального забезпечення своїх дітей, знаходиться у тривалому конфлікті зі старшими дітьми. Характеризується, як людина нервова, неврівноважена, веде асоціальний спосіб життя. З копії довідки № 542 від 22.07.2014 року (а.с.16), видно, що [PERSON], зареєстрована [ADDRESS], але з квітня місяця 2013 року не проживає. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO]. Відповідачка не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її здоров'ям, не спілкується та не підтримує зв'язків з дитиною, не навідує її, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток. [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої доньки, що підтверджується довідкою центра соціально-психологічного реабілітації дітей служби у справах дітей. На підставі викладеного, з урахуванням всіх обставин справи, провівши ретельний аналіз можливих наслідків запропонованого заходу, виходячи із інтересів дитини, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки (а.с.5), досліджений в судовому засіданні, суд вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її доньки - [PERSON], [INFO], з стягненням з відповідачки аліментів щомісячно на утримання дочки до її повноліття на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або закладу, де буде утримуватись дитина. При цьому, суд керується вимогами ч.2 ст.166 Сімейного Кодексу України, згідно якої особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача, або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до вимог ст. 180, 181 Сімейного Кодексу України [PERSON] зобов'язана утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття, тому суд вважає за необхідне стягнути з неї аліменти на утримання дитини, з урахуванням вимог ст. 182 Сімейного Кодексу України, задовольнивши вимоги також у вказаній частині. Відповідно до ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку з 07.08.2014 року.

Outcome: approved