Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

ТОВ «Полімакс-Донбас» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по договору доручення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 11.10.2013 року між сторонами був укладений договір про доручення, відповідно до якого їх підприємством відповідачці були видані грошові кошти у сумі 5000 грн. для виконання умов цього договору, а саме виконання і здійснення дій, направлених на встановлення, підтримку і розвиток ділових контактів з реальними і потенційними споживачами продукції та інших дій та інших дій, передбачених договором. Фактом передачі довірителем та отримання грошових коштів відповідачкою є спільне підписання договору сторонами. Згідно з п.5.1 умов вищевказаного договору відповідачка несе повну матеріальну відповідальність за довірені їй матеріальні цінності у виконання договору. Відповідно до ч.2 ст.1008 ЦК України довіритель має право відмовитися від договору доручення у будь-який час. 19.12.2013 року на адресу [PERSON] було направлено письмове повідомлення з проханням надати звіт про виконання доручення і виправдовувальні документи про витрати грошових коштів в термін 7 днів з моменту отримання повідомлення. 20.12.2013 року відповідачка отримала зазначену вимогу. У зв'язку з тим, що відповідачка добровільно отримані грошові кошти не повертає, на підставі ст.ст. 1000, 1003, 1007, 1008, 1049 ЦК України просить суд стягнути з останньої суму боргу в розмірі 5000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона на підставі договору поруки від 11.10.2013 року працювала на ТОВ «Полімакс - Донбас» торговим агентом. У її обов'язки входило прийняття замовлень від клієнтів на поставку товару. Ніяких грошей на розвиток роботи вона від ТОВ «Полімакс-Донбас» не отримувала. Більш того, їй не видавали грошей навіть на проїзд, хоча її робота була пов'язана з пересуванням по місту. У зв'язку з тим, що її не влаштувала вартість оплати її роботи вона пішла з підприємства. Яких-небудь документів чи грошей, пов'язаних з її трудовою діяльністю на ТОВ «Полімакс-Донбас» у неї не має. Усі гроші та документи вона здавала через бухгалтерію підприємства. Вважає, що якщо б їй видавали 5000 грн., про які зазначено у договорі, то вони видавались би через бухгалтерію підприємства по касовому ордеру. Більш того, коли вона укладала договір з ТОВ «Полімакс-Донбас», то у ньому не було нічого про надання їй 5000 грн., оскільки друга сторінка цього договору мала інший зміст. Сам договір їй дала підписати її менеджер та другого екземпляру їй ніхто не давав. Вважає, що другу сторінку укладеного між підприємством та нею договору підмінили. Просить суд у позові відмовити, оскільки ніяких 5000 грн. вона на підприємстві не отримувала. Дослідивши надані по справі докази суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні договору доручення №236 від 11.10.2013 року, який укладений між ТОВ «Полімакс-Донбас» та [PERSON], остання зобов'язується від імені підприємства під керівництвом менеджера здійснювати дії по укладанню договорів купівлі-продажу товару та прийняттю замовлень від клієнтів на поставку товару. Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. З аналізу правової природи укладеного між позивачем та відповідачкою договору вбачається, що він не відповідає ознакам договору доручення, оскільки фактично в обов'язки відповідачки входило не вчинення будь-яких юридичних дій, а виконання обов'язків по розповсюдженню товару позивача. Враховуючи те, що відповідно до укладеного договору відповідачка повинна була дотримуватись встановленого позивачем графіку роботи та внутрішнього трудового розпорядку (працювати під керівництвом менеджера, щоденно вести необхідну документацію, щоденно контролювати оплату клієнтами поставленого за накладними товару, отримувати від клієнтів кошти за поставлений товар та здавати їх до каси підприємства відповідно до затвердженого підприємством графіку здачі звітів та грошових коштів до бухгалтерії підприємства), враховуючи різноманітність виконуваних відповідачкою для позивача обов'язків, а також те, що відповідачка є фізичною особою, на обліку як підприємець не перебуває та податки не сплачує, суд приходить до висновку про наявність у правостосунках між позивачем та відповідачкою ознак трудових відношень. Відповідно до зроблених судом висновків до правостосунків між позивачем та відповідачкою необхідно застосовувати норми трудового законодавства. В укладеному між сторонами договорі зазначено про повну матеріальну відповідальність відповідачки. Згідно зі ст. 134 КЗпП України вiдповiдно до законодавства працівники несуть матеріальну вiдповiдальнiсть у повному розмiрi шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, органiзацiї, у випадках, коли: 1) між працівником i підприємством, установою, органiзацiєю вiдповiдно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної вiдповiдальностi за незабезпечення цiлостi майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну вiдповiдальнiсть може бути укладено підприємством, установою, органiзацiєю з працівниками (що досягли вiсiмнадцятирiчного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад i робіт, а також типовий договір про повну iндивiдуальну матеріальну вiдповiдальнiсть затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Мiнiстрiв України. Зміст договору про повну матеріальну відповідальність повинен строго відповідати Типовій формі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, що міститься у Додатку 2 до Постанови № 447/24. Ця вимога означає, що текст Типового договору можна тільки доповнити умовами, які сторони (працедавець та працівник) вважають необхідними. Але змінювати текст Типового договору не можна, оскільки він має характер нормативно правового акту. Не припустимо також заключати договір про повну матеріальну відповідальність в довільній формі або брати із працівника письмове зобов'язання про прийняття ним на себе повної матеріальної відповідальності, або покладати повну матеріальну відповідальність на підставі лише наказу роботодавця. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що будь-якого договору про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачкою укладено не було, у зв'язку з чим вона не підлягає повній матеріальній відповідальності. Більш того, суд приходить до висновку про недоведеність у судовому засіданні факту передачі позивачем відповідачці грошових коштів у сумі 5000 грн., оскільки будь-яких належних доказів цього факту, у тому числі документів бухгалтерського звіту, суду надано не було. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, факт передачі від підприємства відповідачці грошових коштів підтверджується укладеним між сторонами договором, оскільки це протирічить Постанові Правління Національного банку України №637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15.12.2004 року та не може бути належним доказом.

Outcome: dismissed