Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

ТзОВ «Весь мир бронедверей» звернулось до суду із позовом про захист ділової репутації, відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є виробником броньованих виробів, та здійснює сертифікований випуск бронежилетів «Патріот» класу 4. У липні 2014 року в мережі Інтернет, зокрема, в інтернет - виданні «[INFO]», розповсюджено інформацію, автором якої є відповідач [PERSON], а також відеозапис випробувань бронежилетів на міцність, в якому брав участь відповідач [PERSON], про те, що бронежилети фірми - виробника позивача не відповідають заявленим характеристикам міцності. Вказану інформацію позивач вважає неправдивою, такою, що наносить шкоду його діловій репутації, та розповсюджена за замовленням ТзОВ «Ферро Макс», чиї бронежилети за результатами вказаних випробувань були значно кращими за своїми бойовими характеристиками. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що поширенням оспорюваної інформації йому заподіяно майнової та моральної шкоди, оскільки, зі слів позивача, після розповсюдження оспорюваної інформації значно зменшились обсяги продажу бронежилетів, позивач просить зобов'язати відповідачів офіційно спростувати неправдиву та неправомірну інформацію щодо продукції, яку випускає позивач, а саме: бронежилетів «Патріот» класу 4, та принести публічно свої офіційні вибачення позивачу, відшкодувати позивачу 100000 грн. майнової та 60000 грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 29 грудня 2014 року за заявою позивача залучено до участі у справі інтернет - видання «[INFO]» як співвідповідача, а ухвалою суду від 27 січня 2015 року за заявою позивача замінено відповідача у справі інтернет - видання «[INFO]» на [PERSON] В судовому засіданні представник позивача Гражевський В.В. позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] у запереченні на позовну заяву та в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, вказуючи, що інформація, викладена в оспорюваній публікації, яку вважає позивач недостовірною і просить спростувати, є оціночними судженнями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоч був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судовий виклик надісланий йому за адресою, за якою він зареєстрований у встановленому законом порядку (а. с. 170). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ТзОВ «Ферро Макс» у запереченні вказує, що металевих пластин для бронежилетів не виготовляє, в оспорюваній інформації йдеться про продукцію ТОВ «Ферро Макс протект», та докази того, що оспорювана інформація поширена за замовленням третьої особи в матеріалах справи відсутні. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ТзОВ «Весь мир бронедверей» безпідставний та до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом із тим, відповідно до частин 1, 2 статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Крім того, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що в липні 2014 року в мережі Інтернет, зокрема, в інтернет - виданні «[INFO]» під редакцією [PERSON] розміщено публікацію «[INFO]», зокрема, такого змісту: «Бронежилети, які продають у Нововолинську, куля снайпера прошиває наскрізь. З величезним здивуванням це сьогодні на військовому полігоні Володимир - Волинського з'ясували громадські активісти з Нововолинська та Турійська. Дві пластини сертифікованого виробника «Бронедвері» 4 рівня захисту закріпили на узвишші. За сто метрів снайпер зарядив гвинтівку Драгунова патроном калібру 7.62 мм. Пролунав залп. Потім другий. В надії побачити втішний результат за пластинами побіг очільник ГО «Волинські патріот» [PERSON] та [PERSON]. Результати були шокуючими. В першому випадку куля пройшла навиліт, а в другому - зробила дірку, загнувши пластину всередину. - Обидва випадки смертельні для власника такого жилета, - підсумовує комбат [PERSON].» (а. с. 9-10). Такого ж змісту інформацію містить відеозапис за участю відповідача [PERSON] про випробування бронепластин різних виробників, що розповсюджений в липні 2014 року в мережі Інтернет (а. с. 6-8, 44). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вказана стаття та відеозапис містять недостовірну інформацію, яка завдає шкоди його діловій репутації. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що відповідно до частини 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З огляду на приписи ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 46 справи «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вищезазначені відомості, які поширені в мережі Інтернет, які просить позивач визнати недостовірною інформацією та такою, що завдає шкоди його діловій репутації, викладені не у формі фактів, а у формі оціночних суджень, а тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В судовому засіданні обома сторонами надані протоколи випробувань. За результатом випробувань від 21 жовтня 2014 року, що проведений Відділом випробувань Державного науково - дослідного інституту МВС України, є пробій бронеелементу виробника - позивача з маркуванням «4 клас по ДСТУ В 4103», ( а. с. 71-72). Згідно ж з висновками протоколу випробувань бронепластин позивача, що проведені ТОВ «Науково - інженерний центр випробувань виробів та матеріалів захисту» 12 грудня 2014 року бронепластини позивача відповідають вимогам 4.2 ДСТУ В 4103-2002 «Засоби індивідуального захисту. Бронежилети. Загальні технічні умови» щодо 4 класу тривкості за нормальних умов», (а. с. 110-113). Проте, надані сторонами вищевказані протоколи випробувань в жовтні та грудні 2014 року не можуть бути доказами ні підтвердження, ні спростування проведених за участю відповідача [PERSON] у липні 2014 року випробувань. Адже такі випробування проведені в польових умовах не з метою встановлення відповідності бронежилетів вимогам ДСТУ, а з метою перевірки на міцність бронепластин різних виробників, про що в судовому засіданні ствердили і відповідач [PERSON], і допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], які були учасниками експерименту. Так, продукція позивача - бронежилети «Патріот-4» відповідає вимогам ДСТУ В 4103-2002 щодо 4 класу захисту, що стверджується сертифікатом (а. с. 42). Але ж в оспорюваній інформації і не йдеться про те, що продукція позивача несертифікована чи не відповідає вимогам ДСТУ, навпаки, йдеться про випробування, як зазначено у статті, «сертифікованого виробника». Йдеться лише про те, що бронежилети не витримали куль снайпера з гвинтівки Драгунова патроном калібру 7.62 мм. Дані обставини дійсно мали місце, як видно із відеозапису, підтверджено в судовому засіданні показами свідків [PERSON], [PERSON], чого не виключає і сам позивач, ствердивши, що результатом такого пробою є використання патронів 7.62 мм «підвищеної пробиваємості», адже такі патрони мають різні бронепробивні характеристики залежно від року випуску, при цьому зовнішньо не відрізняються один від одного і мають один і той же індекс, про що йдеться також у листі ГУ Військової служби правопорядку ЗСУ від 10 вересня 2014 року (а. с. 125). Однак такі твердження позивача є лише припущенням, перевірити їх неможливо. Таким чином, оспрювана інформація висвітлює суб'єктивну думку відповідача [PERSON] та журналістську оцінку її автора [PERSON] щодо випробувань на міцність бронежилетів різних виробників, що мало місце у липні 2014 року, не містить нецензурних, брутальних, непристойних чи принизливих висловлювань, а її автор за допомогою оціночних суджень висловив суб'єктивну думку щодо результатів таких випробувань. Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Позивач таким правом скористався, його відповідь розміщена в мережі Інтернет на тому ж сайті, що й оспорювана інформація (а. с. 214-225), про що ствердили в судовому засіданні представники обох сторін. А примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України, про що зазначено у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач не довів та не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в результаті опублікованої статті було порушено його особисті немайнові права, зокрема, право на недоторканість ділової репутації. Відповідальність за висловлювання оціночних суджень, як і за думки, переконання, судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків не передбачена, а вираження суб'єктивної думки і поглядів не може бути перевірено на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки фактів. Проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку правових підстав для задоволення позову, оскільки викладена у статті оспорювана позивачем інформація не може бути визнана недостовірною в розумінні ст. 277 ЦК України, на яку, як на підставу своїх вимог, покликався позивач, звертаючись до суду із даним позовом, і не підлягає спростуванню. Також позивачем не доведено заподіяння шкоди його діловій репутації розповсюдженням такої інформації, наявність причинного зв'язку між неправомірними діями відповідачів та заподіянням позивачу шкоди, не обґрунтовано розміру належної до стягнення майнової та моральної шкоди, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed