Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

ТОВ «АВ-Альянс» звернулося до суду з позовною заявою про визнання договору про охорону недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 травня 2008 року між ТОВ «АВ-Альянс» в особі Павлюченко В.В. та [PERSON] був укладений договір про надання послуг з охорони нерухомого майна. За умовами договору, відповідач взяв на себе зобов'язання організувати та здійснювати охорону товаро-матеріальних цінностей замовника, а той в свою чергу повинен сплачувати вартість отриманих послуг в розмірі 3000 грн. щомісячно. Однак, оскільки послуги з охорони можуть надаватися лише суб'єктами господарювання, яким відповідач не являється, крім цього у нього відсутня ліцензія на здійснення даного виду діяльності, позивач просив задовольнити його вимоги в повному обсязі та визнати недійсним оспорюваний правочин на підставі ст. 203, 215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Вологдіна Яна Юріївна позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності до суду не надходили. За наявності матеріалів у справі, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою представника позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Предметом судового розгляду є визнання недійсним оспорюваного правочину - договору про надання послуг з охорони нерухомого майна. Правовідносини сторін регулюються Цивільним Кодексом України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та Наказом «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян». Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З матеріалів справи вбачається, що 08 травня 2008 року між ТОВ «АВ-Альянс» в особі Павлюченко В.В. (ЗАМОВНИК) та [PERSON] (ОХОРОНА) був укладений договір про охорону. Відповідно до предмету угоди, замовник доручає, а охорона бере під охорону об'єкти нерухомого майна зазначені в акті прийняття під охорону. За отримані послуги з охорони замовник щомісячно повинен сплачувати три тисячі гривень. Відповідно до п. 43 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року №1775-ІІІ (в редакції від 01.01.2008р. чинній на момент укладення договору) (далі Закон), ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності зокрема надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян. Відповідно до преамбули цього закону, він визначає види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, порядок їх ліцензування, встановлює державний контроль у сфері ліцензування, відповідальність суб'єктів господарювання та органів ліцензування за порушення законодавства у сфері ліцензування. Статтею 1 Закону визначено поняття ліцензії як документа державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов Частиною 1, 5 ст. 2 Закону передбачено, що його дія поширюється на всіх суб'єктів господарювання. Види господарської діяльності, які не включені до переліку видів господарської діяльності, встановленого статтею 9 цього Закону, не підлягають ліцензуванню. Відповідно до ст. 8 Закону, ліцензійні умови є нормативно-правовим актом, положення якого встановлюють кваліфікаційні, організаційні, технологічні та інші вимоги для провадження певного виду господарської діяльності. Суб'єкт господарювання зобов'язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов. Спільним Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва та Міністерства внутрішніх справ України від 14 грудня 2004 року N 145/1501 (чинного на момент укладення договору) були затверджені Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян (далі Наказ). Відповідно до п. 1.3.1 Наказу, під охороною майна розуміється діяльність суб'єктів охоронної діяльності з організації та практичного здійснення на підставі цивільно-правових договорів заходів, спрямованих на забезпечення схоронності, цілісності визначених володільцем майна належних йому будівель, споруд, іншого рухомого та нерухомого майна (далі - майно) з метою відвернення та/або недопущення безпосередніх посягань на майно, припинення не санкціонованого володільцем доступу до нього для збереження його фізичного стану і забезпечення здійснення володільцем цього майна всіх належних йому повноважень щодо нього. Пунктами 1.3.3. та 1.3.4 дано визначення наступним поняттям. Так, охоронна діяльність це діяльність з надання послуг, пов'язаних з охороною майна юридичних і фізичних осіб та забезпеченням особистої безпеки фізичних осіб на підставі цивільно-правових угод. Суб'єктами охоронної діяльності являються зареєстровані в установленому чинним законодавством України порядку юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які провадять господарську діяльність, крім органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також фізичні особи - підприємці, які отримали ліцензії на право здійснення господарської діяльності з надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян. Таким чином, з вищевикладених норм вбачається обов'язкова наявність двох умов: 1) для здійснення охоронної діяльності необхідна ліцензія; 2) суб'єктом, який має право займатися охоронною діяльністю повинна бути юридична особа або фізична особа-підприємець. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається з договору, від імені Охорони виступав [PERSON], який діяв на підставі паспорту громадянина України. Документів, які б уповноважували його на підпис угоди від імені юридичної особи в розумінні ст. 207 ЦК України не зазначено. Договір печаткою не скріплено. За цих обставин суд приходить до висновку, що угоду було укладено з фізичною особою, що є порушенням законодавства. Окрім цього, в змісті договору не визначено наявності в відповідача ліцензії на надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності. В судовому засіданні факт її отримання також не знайшов свого підтвердження. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Пунктом 2 вищевказаної Постанови обумовлено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, суд, взявши до уваги, що договір був укладений з фізичною особою, а не з юридичною особою чи приватним підприємцем, як того вимагає закон, а також відсутність у [PERSON] ліцензії на зайняття даним видом господарської діяльності, вважає, що позовні вимоги є підтвердженими належними доказами, ґрунтуються на вимогах чинного на час укладення правочину законодавстві, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved