Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІ-ПІЦА» (далі по тексту - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просило визнати недійсною додаткову угоду №15/03 до договору оренди нежитлового приміщення №2 від 25.12.2016, укладену між позивачем та відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.12.2016 між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення №1, відповідно до якого позивач передав відповідачу у тимчасове володіння та користування нежитлове приміщення загальною площею 448,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 25.12.2016 між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2 щодо того ж самого об`єкта оренди. Згідно з п. 2.1. Договору оренди №2, останнім днем оренди є 29.05.2021. Однак, як вказує позивач, 15.03.2019 між сторонами було укладено додаткову угоду №15/03 до договору оренди нежитлового приміщення №2 від 25.12.2016, за яким було змінено строк оренди. Позивач вважає, що додаткова угода №15/03 до договору оренди нежитлового приміщення №2 від 25.12.2016 є недійсною, оскільки, укладена всупереч вимогам законодавства та положенням Статуту позивача, порушує права та охоронювані законом інтереси позивача. З врахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 27.05.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. по справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правила позовного провадження в спрощеному порядку. 01.11.2019 на адресу суду надійшла заява від відповідача, якою остання визнала позовні вимоги. Сторони у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що протоколом №1 загальних зборів учасників Товариства від 23.12.2016 загальними зборами учасників було надано згоду на укладення директором Товариства Договору оренди №1 та Договору оренди №2. 24.12.2016 між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення №1, відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 448,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 25.12.2016 між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2 щодо того ж самого об`єкта оренди. За умовами вказаного договору, його строк та строк оренди починається після закінчення дії договору оренди №1. Згідно з п. 2.1. Договору оренди №2, останнім днем оренди є 29.05.2021. 15.03.2019 між позивачем в особі директора Твердохліб Руслани Леонідівни та відповідачем було укладено додаткову угоду №15/03 до договору оренди нежитлового приміщення №2 від 25.12.2016, відповідно до п. 1 якої сторони домовилися про те, щоб викласти п. 8.1. договору оренди №2 у наступній редакції: «8.1. Строк оренди починається з дня передачі Об`єкту оренди у користування Орендарю, у порядку, передбаченому п. 2.1. Договору, і закінчується 20.05.2019». Відповідно до ч.ч. 1-3, ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). Рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства. Рішення про надання згоди на вчинення інших значних правочинів, крім зазначених у частині другій цієї статті, приймаються загальними збори учасників, якщо інше не встановлено статутом товариства. Відповідно до п. 9.14. Статуту, виконавчим і розпорядчим органом Товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю та несе відповідальність за виконання покладених на Товариство завдань, є Директор. Директор підзвітний загальним зборам учасників і забезпечує виконання прийнятих ним рішень. Загальні збори учасників можуть прийняти рішення про передачу частини прав, що належить їм, до компетенції Директора. В свою чергу, відповідно до п. 9.15 Статуту, директор укладає будь-які цивільно-правові, господарсько-правові, інші угоди від імені та/або в інтересах Товариства на суму не більше ніж 100 00,00 грн. Укладення будь-яких угод за даним пунктом на суму більше від вказаної, здійснюється виключно в порядку виконання відповідного рішення загальних зборів учасників. Поряд з цим, судом враховується те, що матеріали справи не містять доказів того, що загальними зборами учасників приймалося рішення про передачу частини прав, що належать їм, до компетенції директора, та доказів того, що загальними зборами учасників надавалася попередня згода на прийняття директором Товариства рішень, які можуть призвести прямо або опосередковано до виникнення зобов`язань у Товариства на суму, що перевищує 100 000,00 грн., у тому числі, про укладення додаткової угоди №15/03. Відповідно до п. 3.1. договору оренди №2, плата за користування об`єктом оренди та майном, що на ньому знаходиться, становить 25 000,00 грн., а тому враховуючи кількість місяців у період з червня 2019 року по травень 2021 року, слід дійти висновку, що ціна оспорюваної додаткової угоди становить 600 00,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема відповідно до ст.16 ЦК України, може бути визнання правочину недійсним. Як визначено статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що додаткова угода №15/03 в силу п. 9.15 Статуту є значним правочином, а тому повноваження щодо його вчинення директор міг мати лише після отримання згоди загальних зборів учасників позивача. Поряд з цим, зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів того, загальними зборами учасників надавалася попередня згода на прийняття директором Товариства рішень, які можуть призвести прямо або опосередковано до виникнення зобов`язань у Товариства на суму, що перевищує 100 000,00 грн., суд приходить до висновку, що укладення додаткової угоди №15/03 було здійснено директором позивача з перевищенням повноважень, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, згідно п. 1 ч. 5 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу , позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому, відповідач позовні вимоги визнала і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб чи відповідача, а відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: approved