Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

ТзОВ «Веллфін», в особі представника за довіреністю від 03.12.2019 року Терна О .В . , звернулося до суду з позовом, в якому просили стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 51 775,40 грн. та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивували тим, що 26 листопада 2016 року між ТзОВ «Веллфін» та [PERSON] укладено в електронному вигляді договір позики № 98837. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачці позику в розмірі 1 200,00 грн. строком на 30 днів. Дана сума була перерахована через оператора послуг платіжної інфраструктури WAYFORPAY на картковий рахунок відповідачки.Остання, згідно умов договору, зобов`язувалася сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 (тридцать грн.) за перший день користування позикою, та в розмірі 1,9% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, 1,9% додатково до основних процентів від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.3 договору. Однак, відповідачка не виконала умови взятого на себе зобов`язання, не погасила кредит та не сплатила проценти, у зв`язку з чим розмір її заборгованості станом на 25.12.2019 року становить 51 775,40 грн., з яких: 1 200,00 грн. - основний борг; 25 657,20 грн. - заборгованість за відсотками ; 24 918,20 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Такі дії свідчать про відмову відповідачки від добровільного повернення боргу, в зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні в суд з даним позовом. Відповідачка подала до суду письмові пояснення на позов, в яких вказала, що позовні вимоги визнає частково: в частині стягнення заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1200,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 26.11.2016 року по 26.12.2016 року в сумі 691,20 грн. Щодо вимог в частині стягнення основних та додаткових процентів за користування позикою за період з 27.12.2016 року по 25.12.2019 року в сумі 49 884,20 грн. заперечує, оскільки за умовами укладеного договору позики № 98837 від 26.11.2016 року ТОВ «Веллфін» надало їй позику в сумі 1200,00 грн., яку вона зобов`язувалася повернути у повному обсязі 26.12.2016 року. Таким чином, ТОВ «Веллфін», відповідно до статті 1048 ЦК України, має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 26.12.2016 року. Після закінчення строку дії договору в позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені ним проценти, тому вимога в частині стягнення з неї заборгованості по основних та додаткових процентах за користування позикою за період з 27.12.2016 року по 25.12. 2019 року є безпідставною. При цьому їй так і не було надано письмового варіанту договору, тому не пригадує, що саме такі умови договору, в частині нарахування відсотків та штрафних санкцій у випадку невиконання зобов`язань, було погоджено. Так як кредитний договір був укладений з 26.11.2016 року строком на 30 днів, тобто строк його дії закінчився 26.12.2019 року, вона платежі за договором не здійснювала, то саме з 26.12.2016 року повинен обчислюватися встановлений чинним законодавством трирічний строк позовної давності, який позивач пропустив, тому що звернувся до суду з позовом тільки 08.01.2020 року. Просила застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити. В судове засідання представник позивача за довіреністю від 03.12.2019 року Терно О.В не з`явився, в позовній заяві просив розглянути справу в його відсутності, позов задоволити повністю. Відповідачка та її представник згідно ордеру на надання правової допомоги серії ІФ № 092953 від 04.03.2020 року адвокат Кобилинець Т.В. в судовому засіданні повністю підтримали свою позицію, викладену в письмових запереченнях на позов та просили в його задоволенні відмовити. Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 вищевказаного закону, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 26.11.2016 року між ТзОВ «Веллфін» та [PERSON] в електронній формі укладено договір позики № 98837 (а.с. 19-23), згідно якого позивач надав відповідачці в позику грошові кошти в сумі 1 200,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, які остання зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування позикою, зазначені в п. 1.5 цього Договору. Строк позики за цим договором складає 30 днів. Факт укладення договору визнається сторонами по справі. Надана позивачем інформаційна довідка № 5318-ВП від 02.12.2019 року, видана ТОВ ФК «Вей Фор Пей» (а.с. 25), підтверджує факт перерахунку позики в розмірі 1200,00 грн. на картковий рахунок відповідачки згідно умов вищезазначеного договору та визнається останньою. Згідно з пунктом 1.5.1. Договору, протягом строку позики, встановленого п. 1.3 (30 днів), розмір основних процентів складає: 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30,00 грн. за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, Як встановлено в судовому засіданні, у передбачений в договорі строк відповідачка отримані в якості позики грошові кошти та нараховані проценти за користування позикою не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1200,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 26.11.2016 року по 26.12.2016 року в сумі 691,20 грн., яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою в розмірі 49 884,20 грн. за період з 27.12.2016 року по 25. 12.2019 року, то вона до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1049 даного кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, а після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9б4-9Н5, провадження № 14-10цс18; від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18; від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, де суд також зазначив, що права та інтереси кредитодавця у вищевказаних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 98837 від 26.11.2016 року ТзОВ «Веллфін» надало [PERSON] позику в розмірі 1200,00 грн., яку остання зобов`язувалася повернути у повному обсязі 26 грудня 2016 року. Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування - 26 грудня 2016 року позикодавець ТзОВ «Веллфін» втратило право нараховувати передбачені договором проценти та відповідно до вимог статті 625 ЦК України має право стягнути з відповідачки суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, однак з такими вимогами до суду не зверталося. За таких обставин, розглянувши дану справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що в задоволенні вимоги ТзОВ «Веллфін» про стягнення з [PERSON] нарахованих відсотків за користування позикою за період з 27.12.2016 року по 25.12.2019 року в розмірі 49 884,20 грн. слід відмовити, так як даний період виходить за межі строку кредитування. Що стосується заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, то вона до задоволення не підлягає, оскільки встановлено, що позивач звернувся в суд з даним позовом в межах встановленого законом 3-річного строку позовної давності. Даний факт підтверджується поштовим конвертом, яким позовна заява з додатками була направлена до суду, на якому міститься штемпель про відправлення вказаних документів 26.12.2019 року. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 3,11,15,204,207,526,530,610,612,625,626,628,629,634, 638,1048-1050,1054 ЦК України, ст.ст. 3-6 Закону України «Про електронний цифровий підпис», ст.ст. 3,11,12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 5,8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»,

Outcome: approved