Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (надалі-Товариство) звернулось до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з останнього матеріальну шкоду, заподіяну підприємству працівником, в сумі 53712 гривень, мотивуючи тим, що відповідач працював у Товаристві на посаді водія-експедитора, з яким було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. В березні 2017 року відповідач неналежним чином виконував трудові обов'язки й внаслідок його протиправних винних дій, які полягають у недоставці зворотньої порожньої тари в кількості 373 ящиків жовтих фірмових на склад позивача, виникла нестача у зазначеному вище розмірі. Відповідач добровільно матеріальну шкоду не відшкодовує. Ухвалою суду від 17 травня 2018 року відкрите спрощене провадження у даній справі, яка була направлена учасникам справи. Крімтого, відповідачу була направлена копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений пятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. Згідно листа Народицької селищної ради №01-26/1367 від 26.09.2018 року [PERSON] зареєстрований але не проживає за адресою:[ADDRESS] Оскільки, ухвала суду про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками відповідачу направлялись за його адресою, що зареєстрована у встановленому законом порядку, за якою він фактично не проживає, при цьому останній не повідомив суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження, тому, відповідно до ст.131 ЦПК України, суд вважає, що він є належним чином повідомленим про розгляд в Народицькому районному суді Житомирської області цивільної справи №284/137/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником. Крім того, 20.09.2018 року на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про розгляд Народицьким районним судом Житомирської області цивільної справи №284/137/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, тому в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 26 жовтня 2012 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Товариства на посаду водія автофургону ISUZU NRL 85 AL №АІ 2620 ЕА автоколони №3 транспортного департаменту. Також відповідачу було доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. Неодноразово, протягом 2016-2017 років [PERSON] переводили на роботу на посаду водія іншого автофургону та рефрижератора, водія комбікормовозу та доручали виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. 01 жовтня 2015 року з [PERSON] укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 03 липня 2017 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджуються копіями наказів №1011 КА/к-п від 25 жовтня 2012 року «Про прийняття» (т.1 а.с.14), №301 КА/к-п-д від 12 липня 2016 року «Про переведення» (т.1 а.с.15), №328 КА/к-п-д від 22 липня 2016 року «Про переведення» (т.1 а.с.16), №35 КА/к-п-д від 31 січня 2017 року «Про переведення» (т.1 а.с.17), №86 КА/к-п-д від 23 лютого 3017 року «Про переведення» (т.1 а.с.18), №400 КА/к-з від 03 липня 2017 року «Про звільнення» (т.1 а.с.21), договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №578-В та №578-Е від 01 жовтня 2015 року (т.1 а.с.19,20). Частиною 1 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності згідно частини 2 цієї статті права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно пункту 1 частини 1 статті 124 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях та Секретаріату Всесоюзної Центральної ради Професійних Спілок №477/24 від 28 грудня 1977 року, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Згідно укладених з [PERSON] договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, працівник, що займає посаду експедитора автотранспортного парку і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і у зв'язку з викладеним зобов'язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. Підприємство, у свою чергу, зобов'язується: створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей. Пунктом 3 цього договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Згідно пункту 4 договору працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Судом встановлено, що відповідач, виконуючи трудові обов'язки протягом періоду роботи в Товаристві здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам м'ясопродукції, а також приймав під особисту матеріальну відповідальність тару (ящик жовтий фірмовий) для перевезення продукції. Згідно акту прийому-передачі тари №КА-00010766/Е від 05.03.2017 року, відповідач отримав від контрагента ТОВ «Хонест» зворотню тару у кількості 373 штук ящиків жовтих фірмових, які в послідуючому позивачу на склад обмінної тари не доставив та не здав, тобто, допустив нестачу, що спричинило позивачу матеріальну шкоду на загальну суму 53712 грн., яку відповідач добровільно не відшкодовує, що підтверджується копіями акту прийому-передачі тари №КА-00010766/Е від 05.03.2017 року, письмового пояснення комірника складу обмінної тари [PERSON], наказу ТОВ «Комплекс Агромарс» №59-1 від 17.03.2017 року, акту про відмову працівника з ознайомленням під підпис з наказом про відшкодування збитків від 24.03.2017 року, договору №33/2015/КАМ/М від 20.01.2015 року, додаткової угоди №1 до договору №33/2015/КАМ/М від 29.12.2015 року. Приймаючи до зазначене вище й враховуючи те, що між сторонами укладались договори про повну матеріальну відповідальність, за умовами яких відповідач взяв на себе певні зобов'язання, що належним чином не виконував, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а отже позов слід задовольнити. Позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1762 гривень, за правилами статті 141 ЦПК України сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved