Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що згідно із Свідоцтвом про смерть серії I-КИ №460992 від 27.08.2012 року виданого виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, 24.08.2012 року помер чоловік позивачки [PERSON], [INFO]. Після його смерті, залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого, за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровського району, м. Підгородне, вул.Фадєєва, буд. №70. Так, факт родинних відносин підтверджується - Свідоцтвом про укладення шлюбу серії I-КИ №317937 від 12.08.1972 року виданого Підгороднянською селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, згідно до якого, між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], укладено шлюб. Як встановлено у судовому засіданні, померлим за життя заповіт не складався, у звязку з чим відкрилося спадкування за законом, з урахуванням чого, [PERSON] належить до спадкоємців першої черги, а отже має право на спадщину за законом. Крім того, спадкоємцями першої черги є також діти померлого: [PERSON], 22.04.1974 року народженні, [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], проте як вбачається з матеріалів спадкової справи спадкодавця, вони відмовилися від належної їм частки спадщини, що залишилася після смерті їх батька на користь дружини померлого [PERSON], про що вони надали відповідні заяви нотаріусу. Зокрема, на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 09.02.1976 року, посвідченого Державною нотаріальною конторою за реєстром №238, спадкодавцю було надано земельну ділянку, загальною площею 900 кв.м, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Фадєєва, №70. Відповідно до запису в Технічному паспорті на житловий будинок від 14.04.1987 року, розмір вказаної земельної ділянки було змінено з 900 кв.м на 1200 кв.м, про що зроблено відповідну відмітку в плані присадибної ділянки. На вказаній земельній ділянці, за життя, чоловіком позивачки було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 88,2 кв.м, однак, в подальшому він не оформив, в передбаченому законом порядку, своє право власності на вказане домоволодіння. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у встановлений законом строк, позивачка звернулась до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, про, що було винесено відповідну постанову, оскільки, спадкоємцем за життя не було зареєстровано правовстановлюючого документу на житловий будинок, тобто, не підтверджується факт належності йому спадкового майна, у звязку з чим, позивачка не має можливості скористатися належним їй правом на отримання спадщини. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 Цивільного кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У випадку неприйняття ніким зі спадкоємців даного нерухомого майна воно може перейти у власність територіальної громади, тому, відповідачем по справі є Підгородненська міська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до ст. ч. 2 ст. 1225 Цивільного кодексу України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Відповідно до ст.ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно . затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлювальні документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Пунктом 2 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивачки на вищезазначене спадкове майно, а її позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved