Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

СТОВ «Злагода» звернулось до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на їх користь кошти в розмірі 16621,22 грн, з яких: основний борг - 16574,04 грн, інфляційні збитки - 5,52 грн, відсотки за користування чужими коштами - 41,66 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 02 квітня 2019 року між СТОВ «Злагода» та [PERSON] було укладено договір позики за №6/0204-19, згідно умов якого товариство 23 травня 2019 року надало відповідачу шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок безвідсоткову позику в сумі 16574,04 грн з умовою повернення її рівними частинами щорічно не пізніше 31 грудня кожного року (5524,68 грн - до 31 грудня 2019 року, 5524,68 грн - до 31 грудня 2020 року, 5524,68 грн - до 31 грудня 2021 року). Однак, відповідач свої договірні зобов`язання щодо повернення частини позики в сумі 5524,68 грн до 31 грудня 2019 року не виконав, неодноразові звернення товариства про порушення умов договору позики залишив без реагування, що у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України дає право позивачу в судовому порядку вимагати дострокового повернення позики, сплати відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків. Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2020 року зустрічний позов [PERSON] до СТОВ «Злагода» про визнання недійсним договору позики за клопотанням позивача було залишено без розгляду. Представник позивача СТОВ «Злагода» в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і пояснив, що хоча [PERSON] і не підписував договір позики від 02 квітня 2019 року, але отримані ним від товариства кошти в сумі 16574,04 грн за своєю правовою природою є виключно позиковими, про що між сторонами була досягнута домовленість й на виконання якої, а також умов попереднього договору від 07.03.2019р., СТОВ «Злагода» за платіжним дорученням від 23.05.2019р. перерахувало [PERSON] на його картковий рахунок обумовлену суму позикових коштів; ці кошти не можуть бути платою за землю за 2017-2018 роки, як то стверджує [PERSON] , оскільки товариство земельним паєм його померлого батька не користувалося. Зазначає, що датою надання відповідачу позики слід вважати дату платіжного доручення від 23.05.2019р., а визначений ст.1049 ЦК України 30-денний строк на її повернення необхідно обчислювати з дати направлення товариством відповіді-вимоги від 21.05.2020р., який сплив 23 червня 2020 року й боргові зобов`язання [PERSON] перед товариством залишаються не виконаними до цього часу; до подання даного позову вимога про повернення коштів СТОВ «Злагода» [PERSON] не направлялась. Стверджує, що отримані кошти [PERSON] повинен повернути СТОВ «Злагода» у будь-якому випадку, навіть в силу положень ст.1212 ЦК України як безпідставно набуте майно. Відповідач, як і його представник, у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі й пояснив, що договір позики від 02.04.2019р. зі СТОВ «Злагода» не укладав і не підписував, а про його існування дізнався лише після пред`явлення до нього даного позову. Перераховані СТОВ «Злагода» 23.05.2019р. на його картковий банківський рахунок кошти в сумі 16574,04 грн не є позикою, а вважає їх платою за користування товариством протягом 2017-2018 років належним його померлому батьку земельним паєм (який він у порядку спадкування в 2020 році переоформив на себе), про що у нього з представником СТОВ «Злагода» в 2019 році була усна домовленість. Також зазначає, що навіть якщо отримані ним від СТОВ «Злагода» кошти розцінити як позикові, то до пред`явлення даного позову строк повернення позики не настав, оскільки всупереч вимог ст.1049 ЦК України товариство до нього з відповідною вимогою не зверталося. Позивач предмет та підстави заявлених ним вимог у передбаченому законом порядку не змінював, а його додаткові пояснення не є такими. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. За змістом положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019р. СТОВ «Злагода» зобов`язувалося надати [PERSON] на особисті потреби в позику кошти в сумі 16574,04 грн на безпроцентній основі терміном до 31.12.2021р., а останній повинен був повернути її рівними частинами не пізніше 31 грудня кожного року. За платіжним дорученням №1 від 23.05.2019р. СТОВ «Злагода» перерахувало [PERSON] на його картковий рахунок в АТ «ПриватБанк» кошти в сумі 16574,04 грн, зазначивши призначення даного платежу «надання позики по договору позики №6/0204-19 від 02.04.2019р., без ПДВ, не оподатковується». Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №911 від 05.10.2020р. підпис від імені [PERSON] у договорі позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019р. у графі « [PERSON] » виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Оскільки позикодавцем за даним договором позики є СТОВ «Злагода» як юридична особа, то у відповідності до положень ст.1049 ЦК України він має бути вчинений у письмовій формі й в силу приписів ч.2 ст.207 ЦК України підписаний його сторонами. Відтак, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Отже, оскільки [PERSON] як сторона договору позики (позичальник) ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019р. його не підписував, то його волевиявлення на укладення даного правочину відсутнє і він є неукладеним (не вчиненим), в зв`язку з чим такий договір не може кваліфікуватися як недійсний (нікчемний чи оспорюваний). Даний висновок суду також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 червня 2020 року по справі №145/2047/16-ц за схожих обставин. Також між СТОВ «Злагода» та [PERSON] 07 березня 2019 року було укладено попередній договір про укладення у майбутньому договору оренди землі, за умовами якого СТОВ «Злагода» в інтересах [PERSON] зобов`язувалося сплатити витрати в сумі до 5000 грн щодо оформлення останнім правоустановлюючих документів на земельну ділянку на території Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, в тому числі і за рахунок спадщини, й вказані кошти є безпроцентною позикою. Однак, на виконання даного попереднього договору між [PERSON] та СТОВ «Злагода» договір оренди землі не був укладений, оскільки [PERSON] належну йому земельну ділянку 03.03.2020р. передав у емфітевзис іншій особі - [PERSON] . За змістом положень ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В обгрунтування заявлених вимог про стягнення з [PERSON] коштів СТОВ «Злагода» у своїй позовній заяві посилається на договір позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019р., який є неукладеним. Представник позивача у судовому засіданні, наполягаючи на правовій природі перерахованих відповідачу коштів у сумі 16574,04 грн саме як позики, також послався на існування між сторонами домовленостей, що випливали й з попереднього договору від 07.03.2019р. та реалізовані у платіжному дорученні від 23.05.2019р. Водночас, суд не може погодитися з такими доводами представника позивача, оскільки умовами попереднього договору від 07.03.2019р. між сторонами обумовлювалася значно менша сума позикових коштів (до 5000 грн), жодних доказів сплати якої СТОВ «Злагода» суду не надало. Одне ж лише зазначення в платіжному дорученні в графі «призначення платежу» - надання позики по договору позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019р., з огляду на неукладеність вказаного договору, непроінформованість [PERSON] про цільове призначення перерахованих йому коштів як позики та відсутність його волевиявлення на отримання позики, не є достатнім та беззаперечним доказом на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які притаманні договору позики. Адже, зміст графи платіжного доручення «призначення платежу» заповнюється в односторонньому порядку лише самим позивачем, на що відповідач не має ніякої можливості впливати; в доданих до позовної заяви відомості розподілу масових виплат та довідці за реквізитами щодо зарахування на картковий рахунок [PERSON] коштів у сумі 16574,04 грн в графі «призначення» вказано лише про переказ коштів без відображення їх цільового призначення; як пояснив у судовому засіданні представник СТОВ «Злагода» копію платіжного доручення від 23.05.2019р. [PERSON] не направляли. Відповідно ж до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки; сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відтак, з огляду на зазначені обставини, суд погоджується з доводами відповідача про те, що при отриманні ним від СТОВ «Злагода» на картковий рахунок коштів у сумі 16574,04 грн він не був обізнаний про позиковий характер цих коштів й правовідносини позики щодо цих коштів у нього з позивачем не виникли. Заслуговують на увагу й доводи відповідача про те, що з огляду на неукладеність між сторонами договору позики від 02.04.2019р. та наполяганні позивача на існуванні між ними правовідносин позики, що випливають з фактичного перерахування коштів за платіжним дорученням від 23.05.2019р. та в яких не встановлено строк повернення позики, СТОВ «Злагода» перед зверненням до суду з даним позовом (01 квітня 2020 року) не зверталося до нього з вимогою про повернення коштів, а така вимога була надіслана йому позивачем вже під час судового розгляду справи (21 травня 2020 року), що суперечить вимогам ч.1 ст.1049 ЦК України та свідчить про передчасність подачі даного позову. Разом з тим, суд не може зважити на твердження [PERSON] та його представника про перерахування йому СТОВ «Злагода» вищевказаної суми грошей в якості плати за користування протягом 2017-2018 років земельним паєм померлого батька, оскільки на підтвердження цих обставин ними всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, тоді як в силу приписів ст.76 ЦПК України пояснення сторони не є джерелом доказів. Тому, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд розцінює отримані [PERSON] від СТОВ «Злагода» за платіжним дорученням №1 від 23.05.2019р. кошти в сумі 16574,04 грн як безпідставно набуте майно. Таким чином, з огляду на норми ст.12, 76-81 ЦПК України, якими встановлено основні положення про докази та доказування, суд не може визнати належними, допустимими, достовірними та достатніми надані позивачем докази на підтвердження існування між ним та відповідачем правовідносин по наданню позики в сумі 16574,04 грн, в зв`язку з чим вимоги СТОВ «Злагода» про стягнення з [PERSON] вказаної суми коштів не підлягають задоволенню. Посилання СТОВ «Злагода» в додаткових поясненнях до позовної заяви на ч.1 ст.216 ЦК України, а представника позивача у судовому засіданні на ст.1212 ЦК України - як на підставу стягнення з [PERSON] коштів, не заслуговують на увагу, оскільки наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено, а саме таким є договір позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019р., яким позивач обгрунтовує свої позовні вимоги в своїй заяві. Одночасно суд звертає увагу позивача, що ці його додаткові пояснення та усні пояснення представника адвоката Улановського О.Ю. в судовому засіданні не є зміною підстав позову в розумінні вимог ст.49 ЦПК України, в тому числі й в силу недотримання вимог ч.5 ст.49 ЦПК України щодо подання суду доказів направлення копії такої заяви іншим учасникам справи. Твердження ж представника СТОВ «Злагода» про формальність вказаних положень законодавства не є слушними, оскільки ці правові норми носять імперативний характер і гарантують відповідачу можливість бути поінформованим про нові факти (обставини) і норму закону, на підставі яких позивач просить про захист свого права. При цьому, в разі відмови в задоволенні позову позивач не позбавлений можливості повторно звернутися до суду, визначивши інші підстави своїх вимог. В контексті ж посилань представника позивача про надання судом правової оцінки фактичним обставинам виходячи з правової природи виниклих правовідносин, суд зазначає, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Зокрема, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Водночас, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини вказують на те, що в обгрунтування своїх позовних вимог СТОВ «Злагода» не лише надало невірну юридичну кваліфікацію спірних правовідносин, а й неправильно визначило їх зміст (сутність), не скориставшись також своїм правом на зміну підстав позову, тоді як з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд позбавлений можливості самостійно вчинити дану дію. Зважаючи на відсутність правових підстав для стягнення з відповідача основного боргу в сумі 16574,04 грн, не підлягають задоволенню й вимоги позивача про компенсацію втрат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України (інфляційних збитків у сумі 5,52 грн та відсотків за користування чужими коштами в сумі 41,66 грн). При цьому, суд також звертає увагу позивача, що обраховані ним збитки від інфляції в сумі 5,52 грн фактично не є такими, оскільки в даному випадку має місце дефляція, тобто цей показник має від`ємне значення. Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов СТОВ «Злагода» є необгрунтованим і не підлягає задоволенню в повному обсязі. Зважаючи на повну відмову в задоволенні позову, у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені СТОВ «Злагода» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн та на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн слід залишити за позивачем, а понесені відповідачем судові витрати за проведення експертизи та на правничу допомогу адвоката - стягнути на його користь з позивача. При цьому, суд зважує на ту обставину, що саме висновками проведеної судово-почеркознавчої експертизи відповідач обгрунтовує заперечення проти позову, посилаючись на неукладення (непідписання) ним із СТОВ «Злагода договору позики від 02.04.2019р. Щодо розміру компенсації відповідачу витрат на правничу допомогу адвоката суд зважує на наступне. За змістом положень ст.133, 137, 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи й процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір, проте розмір витрат підлягає доказуванню. По даній справі [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката Ковалюха В.М. в сумі 5000 грн, які підтверджені належними та допустимими доказами (договір про правову допомогу від 28.04.2020р., ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28.04.2020р., квитанція до прибуткового касового ордера №13 від 28.04.2020р. на суму 5000 грн, детальний опис робіт (виконаних послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 19.05.2020р.). Однак, з даної суми суд вважає за необхідне вирахувати 2000 грн за підготовку проекту зустрічної позовної заяви, виготовлення копій документів та подання їх до суду (п.4 детального опису), оскільки зустрічний позов за клопотанням [PERSON] та його представника було залишено без розгляду. В зв`язку з цим, вимоги відповідача в цій частині судових витрат слід задовольнити частково - на суму 3000 грн (5000 - 2000). Тому, відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 900,48 грн витрат за експертизу та 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а всього - 3900,48 грн судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved