Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22 березня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ), правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 20-26/2, за умовами якого, позивач надав [PERSON] кредит у сумі 10000,00 грн. 22 березня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ), правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 30-26/5 від 22.03.2007 року, відповідно до умов яких поручитель зобов'язалася перед кредитором в повному обсязі відповідати за виконання позичальником зобов'язань, що виникли із кредитного договору від 22 березня 2007 року № 20-26/2. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-інвестиційний Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов'язувалося передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» зобов'язувалося відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення. Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 20-26/2 від 22.03.2007 року ТОВ «Кредитні ініціативи». Позивач вказав, що відповідачами умови кредитного договору та договору поруки належним чином не виконувалися, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.07.2015 року становить 29175,00 грн., яка складається з: 6761,31 грн. - заборгованість за кредитом; 10293,81 грн. - заборгованість по відсотках; 12119,60 грн. - пеня. Виходячи з вищевикладеного просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 29175,00 грн., а також сплачену суму судового збору. 29 жовтня 2015 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано через канцелярію суду заперечення проти позову. В запереченні проти позову зазначає, що вони проти позовних вимог у частині стягнення суми боргу з відповідача 2 - [PERSON] заперечують у зв'язку з тим, що на даний час на [PERSON] не лежить обов'язок солідарно відповідати перед позивачем за виконання всіх зобов'язань [PERSON], що виникають із Кредитного договору № 20-26/2 від 22.03.2007 р. у зв'язку з тим, що порука згідно договору поруки № 33-26/5 від 22.03.2007 р. припинилась. Зазначає, що це обґрунтовується наступним. Відповідно до ч. 4. ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Наголошує, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором та зробив правовий висновок про те, що «з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя». Згідно ст. 360-7 ЦПК України такі правові висновки є обов'язковими для врахування, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Вказує, що відповідно до п. 4 договору поруки від 22.03.2007 р. визначено, що днем виникнення зобов'язання поручителя погасити заборгованість позичальника вважається наступний день після невиконання зобов'язань за кредитним договором, в тому числі і з урахуванням пролонгації. Згідно з п. 13 договору поруки від 22.03.2007 р. зазначено, що строк дії договору - з моменту підписання до повного погашення зобов'язань по кредитному договору № 20-26/2 від 22.03.2007 року, в забезпечення якого надана порука, а також додаткових угод до нього. У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що «сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов 'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати». Вказує, що аналогічну правову позицію займає Колегія суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України в ухвалі від 07.10.2009 року по справі № 6-6486св09, а також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 05.09.2011 р. по справі № 6-15641св11; в ухвалі від 17.09.2011 р. по справі № 6- 20173св11; в ухвалі від 14.12.2011 р. по справі № 6-44724св11; в ухвалі від 01.02.2012 р. по справі № 6-2822ск12. Таку ж позицію зайняв Верховний суд України у постанові від 29.01.2014 р. по справі № 6-155цс13, висновки якого згідно ст. 360-7 ЦПК України (суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України) є обов'язковими для врахування. Пояснює, що з договору поруки від 22.03.2007 р. вбачається, що в ньому не встановлено строку після якого порука припиняється, а умова договору про дію договору до повного виконання зобов'язань по кредитному договору боржником чи поручителем (п. 13) не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Вважає, що з огляду на це договором поруки від 22.03.2007 р. в цілому не встановлено строку, протягом якого кредитор має право звернутися до поручителя з вимогою виконання боргового зобов'язання з моменту невиконання основним боржником відповідних зобов'язань, тому в даному випадку підлягає застосуванню імперативні приписи ч. 4 ст. 559 ЦК України. Як вбачається із п. 2.3. кредитного договору № 20-26/2 від 22.03.2007 р. кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 21 березня 2009 року, а в додатку № 1 до кредитного договору, де визначено графік погашення кредиту останньою датою платежу є 21.03.2009 року. Згідно з п. 3 договору поруки у випадку невиконання зобов'язань позичальником у строки, визначені кредитним договором, кредитор має право звернутися з письмовою вимогою протягом 30 днів на адресу поручителя. Однак кредитор звернувся з такою вимогою лише 20.07.2015 року (тобто через 6 років та 4 місяці). Тому, обов'язок відповідача-1 - [PERSON], як позичальника, щодо погашення простроченої кредитної заборгованості у повному обсязі за кредитним договором від 22.03.2007 р. настав 21 березня 2009 року. Вважає, що з цього випливає, що шестимісячний строк для пред'явлення вимоги (позову) до поручителя (відповідача 2), визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, позивачем пропущений, бо письмова вимога була пред'явлена лише 20.07.2015 р., а позов підписано лише 30.07.2015 р. (а провадження відкрито лише 17.08.2015 р.), тобто через 6 років та 4 місяці після настання строку повного виконання зобов'язання позичальником [PERSON] (а не протягом 6 місяців). Наслідком пропущення даного строку є припинення дії договору поруки від 22.03.2007 р., що в свою чергу знімає з відповідача-2 обов'язок солідарно відповідати перед позивачем за виконання зобов'язань [PERSON], що виникають з кредитного договору № 20-26/2 від 22.03.2007 р. Враховуючи вищенаведене, просить суд у позові ТОВ «Кредитні ініціативи» у частині вимог до відповідача 2 - поручителя [PERSON] - відмовити. Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з'явився, однак представником позивача - О.В. Бабич було подано клопотання про розгляд справи без їх участі. Позов підтримує в повному обсязі та просить суд задовольнити його в повній мірі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88000 1672907 3/88015 0349913 6), яке вручене [PERSON] 02.01.2016 року. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилися, однак її представником - адвокатом [PERSON] було подано клопотання про розгляд справи без їх участі. Просять суд розглянути справу за наявними у справі доказами з врахуванням їхнього заперечення проти позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 березня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ), правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 20-26/2, за умовами якого, позивач надав [PERSON] кредит у сумі 10000,00 грн., з кінцевим терміном повернення 21 березня 2009 року, зі сплатою 23 % річних. Факт отримання кредиту [PERSON] підтверджується також заявою-анкетою [PERSON] від 21 березня 2007 року на отримання кредиту. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-інвестиційний Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов'язувалося передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» зобов'язувалося відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення. Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 20-26/2 від 22.03.2007 року ТОВ «Кредитні ініціативи». Судом встановлено, що відповідачами умови кредитного договору та договору поруки належним чином не виконувалися, у зв'язку з чим, згідно розрахунку заборгованості за кредитом, утворилась заборгованість, яка станом на 01.07.2015 року становить 29 175,00 грн., яка складається з: 6 761,31 грн. - заборгованість за кредитом; 10 293,81 грн. - заборгованість по відсотках; 12 119,60 грн. - пеня за рік. Окрім того, судом встановлено, що 22 березня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ), правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 30-26/5 від 22.03.2007 року, відповідно до умов яких поручитель зобов'язалася перед кредитором в повному обсязі відповідати за виконання позичальником зобов'язань, що виникли із кредитного договору від 22 березня 2007 року № 20-26/2. Відповідно до п. 5.2.2. кредитного договору № 20-26/2 від 22 березня 2007 року, позичальник зобов'язаний своєчасно сплачувати кредит, проценти за користування кредитом, суми неустойки в порядку передбаченому цим договором. У випадку прострочення позичальником сплати перелічених платежів останній зобов'язаний спрямовувати призначені для цього кошти на рахунки простроченої заборгованості відповідно за кредитом, процентами та неустойки, номери яких повідомляються банком позичальнику негайно після відкриття певного з них. Згідно з п. 5.2.8 даного договору, у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язання по поверненню банку суми боргу за договором, він зобов'язаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити суму заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу. Відповідно до п. 6.1 договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов цього договору зобов'язань, винна сторона сплачує іншій стороні суму неустойки та збитків, передбачених цим договором. При цьому відшкодовується винною стороною понад неустойку, передбачену цим договором. Згідно з п.6.4. вищезазначеного договору, за несвоєчасну сплату суми кредиту та/або процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу, а також у розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежу. Відповідно до п. 6.5. договору, у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти у розмірі 14% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно з п. 6.10 кредитного договору, будь-які протиріччя, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди - у судовому порядку. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У розумінні ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Окрім того у ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника), а відповідно до ст. 1082 ч. 1 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення заборгованості із боржника - позичальника [PERSON] підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З прохальної частини позовної заяви судом встановлено, що позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно одночасно з усіх відповідачів: позичальника та поручителя. Відповідно до ч. 4. ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Крім того, суд констатує той факт, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Правовою позицією, висловленою Судовою палатою у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі № 6-53 цс/14 від 17.09.2014 року, яка у відповідності до положень ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, визначено, що з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної заяви, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Судом встановлено, що відповідно до п. 4 договору поруки від 22.03.2007 р. визначено, що днем виникнення зобов'язання поручителя погасити заборгованість позичальника вважається наступний день після невиконання зобов'язань за кредитним договором, в тому числі і з урахуванням пролонгації. Згідно п. 13 договору поруки від 22.03.2007 р. зазначено, що строк дії договору - з моменту підписання до повного погашення зобов'язань по кредитному договору № 20-26/2 від 22.03.2007 року, в забезпечення якого надана порука, а також додаткових угод до нього. У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що «сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов 'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати». Як вбачається з договору поруки від 22.03.2007 р., в ньому не встановлено строку після якого порука припиняється, а умова договору про дію договору до повного виконання зобов'язань по кредитному договору боржником чи поручителем (п. 13) не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Суд вважає, що з огляду на те, що договором поруки від 22.03.2007 р. в цілому не встановлено строку протягом якого кредитор має право звернутися до поручителя з вимогою виконання боргового зобов'язання з моменту невиконання основним боржником відповідних зобов'язань, тому в даному випадку підлягає застосуванню імперативні приписи ч. 4 ст. 559 ЦК України. Як вбачається із п. 2.3 кредитного договору № 20-26/2 від 22.03.2007 року, кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 21 березня 2009 року, а з додатку № 1 до кредитного договору, де визначено графік погашення кредиту вбачається, що останньою датою платежу є 21.03.2009 року, а тому обов'язок відповідача - [PERSON], як позичальника, щодо погашення простроченої заборгованості у повному обсязі за кредитним договором від 22.03.2007 року настав - 21 березня 2009 року. Згідно з п. 3 договору поруки № 33-26/5 від 22 березня 2007 року, у випадку невиконання зобов'язань позичальником у строки, визначені кредитним договором, кредитор має право звернутися з письмовою вимогою протягом 30 днів на адресу поручителя. Однак, як вбачається з вимоги про дострокове повернення кредиту за вих. № ПБ/КИ/11 від 20.07.2015 року, кредитор звернувся з такою вимогою лише 20.07.2015 року, через 6 років та 4 місяці, а позов підписано лише 30.07.2015 року. За умовами кредитного договору, звернувшись із позовом до відповідачів 30 липня 2015 року, позивач пред'явив письмову вимогу до поручителя про виконання порушеного основним боржником зобов'язання не у встановлений шестимісячний строк (ч. 4 ст. 559 ЦК України), що також дає підстави констатувати припинення поруки [PERSON] як забезпечення грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором № 20-26/2 від 22 березня 2007 року. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в частині вимог позивача до [PERSON], які виникли на підставі укладеного договору поруки від 22 березня 2007 року №33-26/5, слід відмовити з підстав припинення будь-яких зобов'язань поручителя.

Outcome: partial