Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

ТОВ «Дата [PERSON]» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 31.05.2010 року ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № SМЕ0014704-1. 30.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» укладено договір факторингу з подальшими змінами і доповненнями. 08.12.2014 року у відповідності до додаткової угоди № 2 до договору факторингу від 30.09.2014 року доповнено перелік кредитних договорів, що відступаються. Зазначає, що внаслідок укладення вказаного договору факторингу відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Дата [PERSON]» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № SME0014704-1 від 31.05.2010 року, позичальником згідно з яким є [PERSON] Відповідно до умов кредитного договору банк зобовязується надати відповідачу [PERSON] кредит у сумі 59064,07 грн., а остання зобовязується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту. Вказує, що банк свої зобовязання за договором виконав, надавши [PERSON] кредит у розмірі 59064,07 грн. 31.05.2010 року банк та [PERSON] уклали договір поруки № SME0014704/1-1, а 31.05.2010 року банк та [PERSON] уклали договір поруки № SME0014704/2-1. У порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала, в результаті чого має прострочену заборгованість та станом на 28.10.2016 року розмір загальної суми заборгованості відповідача [PERSON] за договором становить 207992,77 грн., з них заборгованість по пені складає 194489,66 грн. Також зазначає, що відповідно до умов договорів поруки відповідачі [PERSON] та [PERSON] зобовязалися відповідати за зобовязаннями відповідача [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № SME0014704-1 від 31.05.2010 року в повному обсязі цих зобовязань, та у випадку невиконання чи неналежного виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором, поручителі разом з відповідачем [PERSON] солідарно відповідають перед позивачем у повному обсязі зобовязань, передбачених договором. З посиланням на викладене позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Дата [PERSON]» заборгованість за кредитним договором № SME0014704-1 від 31.05.2010 року в розмірі 13503,11 грн., а саме, за нарахованими відсотками 13503,11 грн., а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн. У судове засідання позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, однак при зверненні з позовом подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника, та з згідно з яким не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином шляхом скерування повісток про виклик до суду рекомендованими поштовими відправленнями, а також через оголошення у пресі (газета «Новини Закарпаття», № 43 (4658) від 20.06.2017 року), про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. За ч. 9 ст. 76 ЦПК України якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 9 ст. 74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, суд розглядає справу відповідно до ст. 224 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2010 року між ПАТ «Альфа-Банк»\~та [PERSON] було укладено кредитний договір № SME0014704-1, згідно з умовами якого банк надав позивальнику [PERSON] кредит в сумі 59064,07 грн. на строк користування 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24 % річних, а позичальник зобовязався повернути наданий кредит, сплатити проценти, комісії (за їх наявності) за кредитом у встановлений цим договором строк та виконати інші зобовязання за цим договором у повному обсязі (а.с. 4, 5). Цього ж дня між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладеного додаткову угоду до ерудитного договору № SME0014704-1 від 31.05.2010 року (а.с. 6). Відповідно до п. 3.1. кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів, за користування ним, здійснюються в порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів, наведеному у додатку № 1 до цього договору, який є його невідємною частиною. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 31.05.2010 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SME0014704/1-1 (а.с. 9). Крім того, 31.05.2010 року між банком та [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір поруки № SME0014704/2-1 (а.с. 11). 31.05.2010 року між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] і [PERSON] відповідно були укладені додаткові угоди до договорів поруки № SME0014704/1-1 від 31.05.2010 року та № SME0014704/2-1 від 31.05.2010 року (а.с. 10, 12). Відповідно до умов зазначених вище договорів поруки, зокрема п. 2.1 ст. 2, сторони цих договорів встановлюють, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, поручителі та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі зобовязань, передбачених кредитним договором. У порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала, в результаті чого, згідно з наданою позивачем довідкою розрахунку заборгованості станом на 28.10.2016 року має прострочену заборгованість у розмірі 207992,77 грн., а саме: заборгованість за нарахованими відсотками 13503,11 грн., заборгованість за пенею за прострочення платежу 194489,66 грн. (а.с. 27). Згідно з умов кредитного договору № SME0014704-1 від 31.05.2010 року на адресу відповідачів було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту від 25.10.2016 року (а.с. 30, 31). Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» (клієнт) та ТОВ «Дата [PERSON]» (фактор) укладено договір факторингу, за умовами п. п. 1.1, 1.3 якого фактор зобовязується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобовязується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Право грошової вимоги вважається відступленим фактору в день отримання клієнтом грошових коштів від фактора (а.с. 32-34). 08.12.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» укладено додаткову угоду до договору факторингу від 30.09.2014 року, у відповідності до якої доповнено перелік кредитних договорів, що відступаються (а.с. 38). Таким чином, внаслідок укладення вказаного договору факторингу ТОВ «Дата [PERSON]» отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників ПАТ «Альфа-Банк», в тому числі і до позичальника [PERSON] за кредитним договором № SME0014704-1 від 31.05.2010 року, що підтверджується додатком № 2 до договору факторингу з переліком кредитних договорів (а.с. 35-37). Підстави заміни кредитора у зобовязанні встановлені ст. 512 ЦК України, згідно з якою кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); кредитор у зобовязанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом; кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобовязальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. При цьому законом передбачена можливість передачі права вимоги кредитора в рамках цивільно-правових договорів, а також використання майнових прав як забезпечення виконання зобов'язань. Відповідно до приписів ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором кредитор зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, а згідно зі ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. У відповідності до положень ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). А відповідно до ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до\~ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно зі\~ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. Як вбачається з укладених договорів поруки кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники (п. 2.1 ст. 2 договорів поруки). Аналогічна правова позиція взаємоузгоджуються із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові № 6-255цс від 24 червня 2015 року. Крім того, у постанові Верховного суду України у справі № 6-185цс14 від 17 грудня 2014 року, висловлена правова позиція щодо того, що норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобовязання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою. У правовій позиції, висловленій Верховим судом України у постанові у справі № 6-35цс15 від 11 березня 2015 року, передбачено, що якщо ж зобовязання забезпечується кількома поручителями, які надали поруку за різними договорами поруки, то останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. У такому випадку кредитор має право предявити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору. Відтак, у даному випадку поручителі несуть солідарну відповідальність перед кредитором за предявленою ним вимогою до позичальника та одного з поручителів окремо один від одного на підставі відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача ТОВ «Дата [PERSON]» до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості є підставними та підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 1378,00 грн. сплаченого судового збору, а саме по 459,33 грн. з кожного, оскільки нормами чинного процесуального законодавства не передбачено обовязок солідарного відшкодування судових витрат.

Outcome: approved