Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору від 17 травня 2011 року. Відповідно до умов договору, позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своє зобов'язання по щомісячному платежу для погашення заборгованості по кредиту, процентів та інших витрат належним чином не виконував. Позивач стверджує, що станом на 21 вересня 2017 року у [PERSON] утворилася заборгованість перед Банком за кредитом на загальну суму 11 983 гривні 87 копійок, в тому числі: 4 885 гривень 13 копійок - заборгованість за кредитом, 797 гривень 62 копійки - заборгованість по процентах за користування кредитом, 5 254 гривні 27 копійок - заборгованість за пенею, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 546 гривень 85 копійок - штраф (процентна складова). Користуючись своїм правом на дострокове повернення кредиту, Банк 06 лютого 2018 року звернувся до суду з відповідним позовом. 23 лютого 2018 року було відкрито провадження у справі (а.с. 40). Будучи належним чином повідомлений про час і місце проведення підготовчого засідання (а.с. 43) відповідач до суду не з'явився, не повідомив про причину неявки, не подав клопотання про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення засідання, не подав відзиву. Ухвалою суду від 15 березня 2018 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 45). Сторони в судове засідання не з'явилися. Представник позивача подав до суду клопотання, у якому просив провести розгляд справи у їх відсутності, не заперечив проти винесення заочного рішення (а.с. 33). Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить інформація про вручення йому рекомендованої повістки (а.с. 47-48). Судом на підставі ч. 3 ст. 211 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із [PERSON] підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору від 17 травня 2011 року (а.с. 9). Предметом договору є кредит в сумі 800 гривень, які відповідач отримав шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 % на місяць (а.с. 10). Невід'ємною частиною Договору є Умови і Правила надання банківських послуг. Відповідач підтвердив, що підписана заява разом із Пам'яткою клієнта, «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір (зворот а.с. 9). Позичальник зобов'язувався погашати заборгованість по кредиту, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг (зворот а.с. 20). Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Пунктом 2.1.1.5.6 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу Банку, позичальник зобов'язаний повернути кредит (у тому числі прострочений кредит та Овердрафт) та оплатити винагороди Банку (зворот а.с. 27). Розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 7-8) доведено, що відповідач - позичальник [PERSON], своєчасно не надавав Банку грошові кошти для погашення заборгованості та останнє погашення по кредиту здійснив у вересні 2016 року. Зокрема, станом на 21 вересня 2017 року у [PERSON] утворилася заборгованість перед Банком на загальну суму 11 983 гривні 87 копійок, в тому числі: 4 885 гривень 13 копійок - заборгованість за кредитом, 797 гривень 62 копійки - заборгованість по процентах за користування кредитом, 5 254 гривні 27 копійок - заборгованість за пенею, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 546 гривень 85 копійок - штраф (процентна складова). Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право кожної особи у порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд вважає, що як наслідок своєї бездіяльності відповідач має нести цивільну відповідальність з повернення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Тому до безумовного задоволення підлягає вимога про стягнення 4885 гривень 13 копійок заборгованості за тілом кредиту та 797 гривень 62 копійки заборгованості по процентах за користування кредитом. Щодо вимоги Банку про стягнення штрафних санкцій відповідно до договору, суд зазначає наступне: Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки. Позивач за прострочення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором від 17 травня 2011 року, як санкцію, просив стягнути 5 254 гривні 27 копійок заборгованості за пенею, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 546 гривень 85 копійок штрафу (процентна складова). Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначене узгоджується і не суперечить правовій позиції висловленій Верховним Судом України у своїй постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, якає обов'язковою для всіх судів України. Ні в позовній заяві, ні в розрахунку заборгованості (а.с. 7-8) позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за пенею, оскільки відомості про нараховану пеню у колонках розрахунку не відповідають сумі, зазначеній як результат розрахунку. Таким чином, суд не має належних та допустимих доказів, які б стверджували про заборгованість відповідача перед Банком за пенею. Оскільки позивачем не доведена заборгованість [PERSON] за пенею, в даному випадку з останнього, як різновид неустойки, що є спеціальним видом забезпечення виконання грошового зобов'язання, підлягає стягненню лише процентна складова штрафу, яка, відповідно до Умов і Правил (п. 1.1.5.20), складає 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом. Такий висновок суд зробив, аналізуючи ч. 2 ст. 549 ЦК України про те, що штраф - це неустойка, що обчислюється у відсотках (!) від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов'язання. Суд прийшов до висновку про доведеність і обґрунтованість вимоги про заборгованість за тілом кредиту та процентах за користування кредитом, а всього на суму 5682 гривні 75 копійок. Тому штраф від цієї суми заборгованості - 284 гривні 14 копійок (5682,75 грн. х 5% = 284,14 грн.), і саме така його сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 1600 гривні судового збору (а.с. 1). Суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних. Зокрема, із заявлених позивачем 11983 гривень 87 копійок, суд задовольняє лише 5966 гривень 89 копійок, в т.ч. 4885,13 гривні заборгованості за тілом кредиту, 797,62 гривні заборгованості по процентах за користування кредитом, 284,14 гривні штрафу, що становить 50%. Отже, з відповідача на користь позивача належить до стягнення 50% судових витрат у вигляді судового збору в сумі 800 гривень (1600 грн. х 50% = 800 грн.).

Outcome: partial