Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі Товариство) звернулось до суду з позовом, уточнене ним в наступному, в обґрунтування якого зазначило, що 05.08.2008 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» (далі Банк) і [PERSON] (1-й відповідач) укладено кредитний договір № МL-701/452/2008 (далі Договір), за яким останній отримав кредит в розмірі 46000,00 доларів США строком до 07.08.2023 і зобов'язався своєчасно погашати суму кредиту, сплачувати відсотки за користування кредитом. Зобов'язання за Договором 1-й відповідач не виконує, порушує графік платежів, порядок та строки сплати відсотків в зв'язку з чим станом на 12.05.2014 виникла заборгованість по тілу кредиту в сумі 38507,85 доларів США, по нарахованим та не сплаченим відсоткам - 2510,48 доларів США. Відповідно до п. 3.1.1. ст. 3 ч. 2 Договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань позичальник має сплатити Банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення, розмір якої за період з 26.11.2013 по 12.05.2014 становить 4912,84 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань 1-го відповідача 05.08.2008 між Банком та [PERSON], [PERSON] (2-й відповідач), [PERSON] (3-й відповідач) укладений договір іпотеки № PМL-701/452/2008, відповідно до п. 1.1. якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань відповідачі передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Згідно з п. 6.2. договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після несплати боржником будь-якої грошової суми у такому розмірі, у такій валюті та в такому порядку, як встановлено в Договорі, порушення останнім будь-якого з зобов'язань, передбачених ст. 5 договору іпотеки тощо, а за п. 6.4.1. іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2013 Банк відступив, а Товариство прийняло право вимоги за вказаними вище кредитним та іпотечним договорами, з погляду на що позивач просить задовольнити позов та стягнути з 1-го відповідача наявну заборгованість, в рахунок якої звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити всіх відповідачів з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку. В суді представник позивача підтримав заявлений позов та дав пояснення відповідно до викладених в ньому обставин. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував мотивуючи наступним: -договір іпотеки виготовлений не на бланку для нотаріальних дій, що свідчить про його недійсність; -розрахунок заборгованості не підтверджений бухгалтерськими книгами, рахунками Банку та рухом коштів по ним; -відсутні акти-приймання передачі відповідних договорів кредиту та іпотеки; -грошове зобов'язання, відступлення якого відбулось, не відповідає критеріям дійсності так як не визнається відповідачами, що усуває можливість відступлення прав вимоги згідно ст. 1082 ЦК України; -відсутнє письмове повідомлення відповідачів з боку Банку про уступку прав вимоги як то передбачене п. 4.3. договору факторингу, що свідчить про відсутність обов'язку відповідачів перед позивачем; -в спірній квартирі зареєстровані малолітні діти, що вимагало від Банку та позивача при укладенні договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором отримати дозвіл органу опіки та піклування, чого зроблено не було, отже вказаний договір є недійсним як такий, що порушує публічний порядок; -вимоги про виселення і зняття з реєстраційного обліку заявлені поза межами позовної давності; -на теперішній час діє мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: факт укладання Кредитного договору № МL-701/452/2008 від 05.08.2008 на зазначених в ньому умовах сторонами не заперечується та підтверджується наданими доказами (а.с. 9-12). Матеріали справи містять Додаток № 1 до кредитного договору № МL-701/452/2008 в якому викладений графік платежів (а.с. 13-16), однак зазначено, що документ є додатком до кредитного договору від 05.07.2008, тоді як спірний договір датований 05.08.2008. Аналізуючи відомості, що містяться в графіку платежів, відсутність доказів укладення між сторонами інших, ніж спірний, кредитних договорів, суд приходить до висновку, що в написанні дати кредитного договору, зазначеної в Додатку № 1 допущено описку і графік платежів є Додатком № 1 саме до кредитного договору № МL-701/452/2008 від 05.08.2008. Стосовно недійсності договору іпотеки № PМL-701/452/2008 від 05.08.2008 слід зазначити, що у відповідності до п. 5 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (далі Інструкція), яка діяла на час укладення вказаного договору іпотеки, нотаріальні дії вчинялись нотаріусами України з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів. На спеціальних бланках викладались, крім іншого, примірники правочинів, для яких чинним законодавством установлено обов'язкову нотаріальну форму; правочинів, для яких чинним законодавством не передбачено обов'язкової нотаріальної форми, але які посвідчуються на бажання сторін. Абзацом 6 п. 5 Інструкції передбачалось, що у разі якщо текст нотаріального документа викладено на трьох і більше сторінках, на бланках викладається перша і остання сторінки тексту документа. Зазначені нотаріальні дії, згідно абз. 7 п. 5 Інструкції, виконані без використання спеціального бланка, є нечинними. Отже, враховуючи дату укладання спірного договору іпотеки - 05.08.2008, той факт, що перший та останній його аркуші/сторінки виконанні на спеціальних бланках, вважати договір нечинним не має підстав. На підтвердження заборгованості відповідача за Договором позивачем наданий скріплений печаткою юридичної особи розрахунок (а.с. 7, 8), в якому відображені кошти, що поступали на погашення тіла кредиту та відсотків, а також пеня в межах спеціальної позовної давності відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України. Жодного доказу про неправильність наданого розрахунку відповідачами не надано, як і власного розрахунку, клопотань про проведення економічної експертизи з метою встановлення його невірності не заявлено, отже розрахунок заборгованості сприймається судом як вірний. 26.11.2013 між Товариством (Фактор) та Банком (Клієнт) укладено договір факторингу, згідно п. 3.1. якого Клієнт передає (відступає) Фактору права грошової вимоги на Кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договорами, а Фактор здійснює фінансування Клієнта за плату на умовах цього договору (а.с. 36-44). Умовами договору факторингу, а саме п. 3.3, 3.4 передбачено набуття Фактором прав вимог за кредитними договорами щодо сплати основного боргу, процентів, штрафних санкцій. Відступлення прав за договорами іпотеки має бути оформлена відповідними договорами. Згідно п. 4.1.-4.4. договору факторингу передача кредитного портфелю підтверджується передачею кредитних документів, що оформлюється відповідним актом. Акт, яким підтверджено передачу кредитних документів згідно додатку № 1 до договору факторингу від 26.11.2013 складено того ж дня (а.с. 159, 160). За умовами договору про відступлення права вимоги від 26.11.2013 ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором № МL-701/452/2008 від 05.08.2008 та договором іпотеки № PМL-701/452/2008 від тієї ж дати (а.с. 46-48). Дані докази спростовують думку відповідачів щодо відсутності актів приймання передачі кредитних документів. Стосовно недійсності грошової вимоги і, як наслідок, неможливості її відступлення та неповідомлення Банком відповідачів про відступлення прав вимоги суд зазначає наступне: згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 27-31) позивач у відповідності до п. 6.3. Кредитного договору та п. 6.4.2 договору іпотеки надсилав на адресу відповідачів повідомлення, зміст яких, в тому числі, відповідає вимогам ч. 1 ст. 1082 ЦК України. Таким чином обов'язок боржника здійснити платіж Фактору є очевидним і той факт, що відповідне повідомлення здійснене не Клієнтом, а Фактором не звільняє відповідачів від такого обов'язку. Висновок відповідачів про недійсність договору про відступлення прав вимоги через його укладання без відповідного дозволу органу опіки та піклування враховуючи реєстрацію за адресою розташування предмета іпотеки малолітніх дітей не є вірним через те, що реєстрація дітей відбулась в супереч вимогам п.п. h) п. 5.2. договору іпотеки, згідно якого протягом його дії іпотекодавець зобов'язаний не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя. Такої згоди ні Банк, ні позивач відповідачам не давав. Не може бути застосована до вимог про виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку і позовна давність, так як обставини щодо реєстрації малолітніх за адресою спірної квартири були встановлені під час слухання справи (а.с. 100, 107). Не дивлячись на безпідставність більшої частини заперечень, ті з них, що стосуються неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки є слушними, що випливає з положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон), згідно з п. 1 ч. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Квартира, звернути стягнення на яку вимагає позивач, відповідає критеріям, закріпленим в Законі, і відповідачі не мають у власності інше нерухоме житлове майно (а.с. 20-23, 116-118). Вимоги про виселення та зняття з реєстрації є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, отже не можуть бути задоволені. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. З погляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме в межах стягнення заборгованості за Договором, розмір якої на думку суду позивачем доведений.

Outcome: partial