Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2012 року і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку, [INFO]. [PERSON] звернулася з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 2015 року через різні погляди на сімейне життя та несумісність характерів з відповідачем почали виникати постійні непорозуміння, конфлікти та сварки, спільне життя у них не склалося, відповідач проживає окремо, має власні інтереси, які суперечать інтересам позивача, спільний побут відсутній, сторони більше не мають бажання продовжувати сімейні стосунки як подружжя. Вони проживають окремо один до одного, тривалий час не підтримують сімейних відносин. Зазначила, що їхня сімя остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. У судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали, посилаючись на мотиви такого, та доповнили, що позивач з відповідачем проживають окремо один від одного з листопада 2016 року, спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин. Позивач вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні. Просять позов задовольнити. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечив, зазначивши, що подружнє життя у нього із позивачем не склалося, вони проживають окремо один від одного тривалий час, протягом якого відносин не підтримують, тому просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 17.11.2012 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2787, і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку Ірину, [INFO]. Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного більше ніж пів року, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків нема. Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання позову і його бажання розірвати шлюб, оскільки згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved