Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Сутність заявленої до суду вимоги У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (як правонаступник всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, який мотивувало тим, що 01 жовтня 2007 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 5000 грн. Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками, оплачувати комісії та пені. У свою чергу банк, у разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань, нараховує відсотки, пеню, штрафи. Позивач договірні зобов`язання перед відповідачем виконав шляхом надання останньому кредиту в розмірі, встановленому договором, а відповідач, у порушення договірних обов`язків своєчасно не сплатив банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань відповідачем та з урахуванням внесених ним коштів на погашення заборгованості, станом на 18 березня 2019 року виникла заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 41244 грн. 83 коп., з яких: 21940 грн. 24 коп. - заборгованість по тілу кредиту, 5879 грн. 81 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 грн. 00 коп. - заборгованість по відсоткам, 10584 грн. 55 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 400 грн. 00 коп. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 1940 грн. 23 коп. штраф (процентна складова), яку разом із судовим збором банк просив суд стягнути з відповідача. Позиція позивача, відповідача по даній справі Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, окремо надав заяву про розгляд справи у його відсутність, та надав суду додаткові пояснення в яких зазначив, що 01 жовтня 2007 року між банком та відповідачем шляхом підписання заяви укладено кредитний договір. Відповідач своїм підписом у заяві та довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» підтвердила свою згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПриватБанку, які є складовою укладеного договору банківського обслуговування. При укладенні договору були обговорені усі істотні умови договору. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за кредитом. З моменту оформлення кредитного договору, позичальник до банку не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які вона здійснювала. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості може слугувати розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. 06 червня 2019 року у відзиві на позов частково визнала позов, окрім розміру нарахованої позивачем пені та частини штрафу (процентна складова). Також зазначила, що не надавала згоду на те, що підписпна нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами банку, що викладені на офіційному веб-сайті банку складають договір, оскільки відсутній її підпис. У заяві від 29 липня 2019 року позовні вимоги не визнала, просила урахувати новітню практику Верховного Суду з аналогічних справ. Процесуальні дії суду у даній справі Ухвалою судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 15 квітня 2019 року залишено без руху позовну заяву по даній справі з метою уточнення сутності вимог та істотних обставин справи. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 10 травня 2019 року у даній справі відкрито провадження, призначено судовий розгляд на 28 травня 2019 року о 10 год. 00 хв. 28 травня 2019 року протокольною ухвалою розгляд справи відкладено на 11 червня 2019 року за клопотанням відповідача. 11 червня 2019 року протокольною ухвалою розгляд справи відкладено на 01 липня 2019 року за клопотанням представника відповідача. 01 липня 2019 року протокольною ухвалою розгляд справи відкладено до 30 липня 2019 року за клопотанням представника відповідача. У зв`язку з відсутністю електропостачання в приміщенні суду 30 липня 2019 року розгляд справи відкладено до 20 серпня 2019 року, цього дня ухвалено рішення суду по суті спору. Установлені судом обставини даної справи 01 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» підписана заява з [PERSON] , згідно з якою остання отримала кредитну картку типу 545808297 з кредитним лімітом у розмірі 250 грн. Також у заяві зазначено, зокрема, строк дії: 09/15; тип кредитного ліміту: фінансовий фіксований; базова процентна ставка: 22,5% на місяць з розрахунку 360 днів у році; строк дії кредитного ліміту дорівнює строку дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. З наданої інформації АТ КБ «ПриватБанк» убачається користування відповідачем коштами з кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Відповідно до тарифів «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», пільговий період - до 55 днів, базова відсоткова ставка в місяць - 2,5%, з тратами здійсненими з 01 вересня 2014 року - 2,9%, з тратами здійсненими з 01 квітня 2015 року - 3,6%, обов`язковий щомісячний платіж - 7% (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості). Крім того, Тарифами передбачена сплата пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів у розмірі 0,24 % від суми загальної заборгованості за кожний день прострочення кредиту + 50 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн., пеня = 0,24% від суми загальної заборгованості + 100 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. другий місяць поспіль і більше. Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається, що [PERSON] за стартовим картковим рахунком № [NUMBER] від 17 вересня 2007 року, 01 жовтня 2007 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 250 грн. 00 коп., 26 січня 2008 року збільшено кредитний ліміт до 500 грн. 00 коп., 29 травня 2008 року збільшено кредитний ліміт до 1000 грн. 00 коп., 05 листопада 2008 року знижено кредитний ліміт до 500 грн. 00 коп., 23 березня 2009 року знижено кредитний ліміт до 0 грн. 00 коп., 18 січня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 3000 грн. 00 коп., 19 вересня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 3600 грн., 20 серпня 2013 року збільшено кредитний ліміт до 5000 грн., 23 травня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 22000 грн., 12 вересня 2018 року знижено кредитний ліміт до 0 грн. (а.с. 42). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач багаторазово протягом дії договірних відносин користувався кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість, останнє часткове погашення датоване 30 листопада 2018 року у розмірі 1669 грн. 48 коп. (а.с.11 зворот, 62 зворот). У наданій АТ КБ «ПриватБанк» інформації наявні відомості про неповну і несвоєчасну сплату відповідачем щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, а тому за період з 26 вересня 2013 року по 18 березня 2019 року виникла заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором у розмірі 41244 грн. 83 коп., з яких: 21940 грн. 24 коп. - заборгованість по тілу кредиту, 5879 грн. 81 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 грн. 00 коп. - заборгованість по відсоткам, 10584 грн. 55 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 400 грн. 00 коп. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 1940 грн. 23 коп. штраф (процентна складова). Норми права, які підлягають застосуванню у даній справі Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Висновки суду по суті заявленої вимоги За встановлених обставин справи, суд уважає, що внаслідок порушення вимог вищеперелічених статей ЦК України та умов кредитування, викладених у заяві від 01 жовтня 2007 року, у [PERSON] виникла заборгованість по тілу кредиту по своєчасно повернутим грошовим коштам, яку на підставі ст. 1048, 1049, 1050 ЦК України має право відповідач в повному обсязі стягнути з боржника на його користь за кредитним договором. 01 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] підписана заява про отримання кредитних коштів, однак в ній визначена процентна ставка в розмірі 22,8% річних, яка визначена та регулюється Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами до картки, проте зазначені Умови, Правила та Тарифи не були підписані позичальником і відповідно їх не можна вважати складовою кредитного договору. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання (у вигляді порядку та умов нарахування відсотків, а також умов грошової суми та у фіксованому розмірі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01 жовтня 2007 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (01 жовтня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (квітень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила без регулювання цих відносин Правилами та Умовами надання банківських послуг та Тарифами не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Правила надання банківських послуг ПриватБанку, на які посилається позивач, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема, і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Тому суд, уважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01 жовтня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ЗАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих істотних умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також слід зауважити, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 01 жовтня 2007 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та активно використані позичальником кошти з виданої кредитної картки в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту) слід задовольнити. Також, на думку суду, ухвалене у даній справі судове рішення не порушує право позивача на мирне володіння ним майном у виді пені та частині штрафу, яке гарантоване ч.1,2 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки «законний інтерес» на їх отримання не є чітко обґрунтованим в межах національного законодавства та одночасно судової практики його застосування (аналогічний висновок сформульований у п.41 рішення Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» та у п. 103 рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року у справі «Сагхінадзе та ніші проти Грузії»), а «законне сподівання» на їх набуття позивачем в межах даної справи не відбувалося в межах та за підстав, визначених виключно у національному законодавстві, або на підставі юридичного акту певного органу стосовно майнового інтересу (такий висновок сформульований у п. 51 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії»). Указані грошові кошти також не є прибутками, що випливають з власності, зокрема, із грошових коштів, наданих у межах кредитного договору (про це зазначено у п. 48 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року у справі «Мелахер та інші проти Австрії»), оскільки пеня та штраф за нормами національного законодавства є різновидами цивільно-правової відповідальності, передбаченої ЦК України та положеннями укладеного між сторонами кредитного договору, застосування яких пов`язується із настанням чи ненастанням певних умов (порушенням норм кредитного договору, наявності певних строків, протягом яких триває невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань стороною тощо). Розподіл судових витрат Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 53 %, тому на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України сплачені АТ КБ «Приватбанк» судові витрати у сумі 1018 грн. 13 коп. судового збору (53 % від 1921 грн. 00 коп.), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок [PERSON] .

Outcome: partial