Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» звернулося в серпні 2016 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування гаража, що розташований: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 70, (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 68947126101), укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] року за № 58; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28654327, прийняте 10.03.2016 року приватним нотаріусом [PERSON] щодо вищевказаного обєкту нерухомого майна, стягнення судових витрат. В позові зазначено, що речове право власності на земельну ділянку, на якій розташований гараж 70, ряд № 10, було зареєстровано за позивачем ТОВ «Х-Адванс», що підтверджується відповідним Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25.10.2012 року, а будь-яких правовстановлюючих документів на користування відповідною земельною ділянкою або її забудову [PERSON] чи ГК «Соколи» ніколи не видавалось і не реєструвалося. Оспорюваний договір дарування гаража від 10.03.2016 підлягає визнанню недійсним, оскільки станом на час укладення даного договору відповідач не був законним власником вищевказаного гаража, не мав права його відчужувати, оскільки станом на час відчуження рішення про первинну реєстрацію речових прав на обєкт продажу від 28.05.2013р. за [PERSON] було скасовано в судовому порядку і була постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 року (залишена без змін 10.03.2016р.). Реєстрація за [PERSON] речових прав на обєкт, первинна реєстрація якого відбулася всупереч вимогам закону і які набуті від особи, яка сама незаконно набула їх, як зазначено в позовній заяві, та з огляду на те, що йдеться про обєкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, належній позивачу, це позбавляє останнього можливості повноцінно реалізувати свої права власника незалежно від волі інших осіб. Ухвалою суду від 03.10.2016р. до участі у справі була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору гаражний кооператив «Соколи». Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові, письмових поясненнях до суду та наданих суду усних поясненнях. Відповідачі 1,2 в судове засідання 03.10.2016р.(клопотання відповідача 1 про залучення ГК до участі у справі, без явки його в судове засідання а.с.58, 77-79), 07.11.2016р. (клопотання відповідача 1 про відкладення без долучення доказів поважності неявки -а.с.91,88-90), 12.12.2016р. (клопотання відповідача 2 про відкладення без долучення доказів поважності неявки - а.с.135, 136-142), не зявилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та повернень «за закінченням терміну зберігання». Третя особа гаражний кооператив «Соколи» в судове засідання двічі не зявилася, причини неявки суду не повідомила (а.с.86, 101). Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву представника позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. 10.03.2016 року між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдаровуваним, було укладено договір дарування гаража, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 10.03.2016р. за № 58 (а.с.103-134), відповідно до пункту 1, 4 якого за цим договором дарувальник передав у власність обдаровуваного, а а останній прийняв у власність гараж № 70, ряд № 10 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 68947126101) площею 301.5 м.кв.. Згідно з пунктом 2 Договору гараж, що є предметом цього договору належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.05.2013р. Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської державний реєстратор [PERSON] за №68947126101. На підставі вищевказаного Договору дарування, державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за новим власником. При цьому до договору дарувальник додав довідку ГК «Соколи» від 02.03.2016р. про те, що ГК «Соколи» надана земельна ділянка для обслуговування гаражів, в т.ч. гараж № 70, розташований ряд № 10, згідно договору оренди з ГК (зазначено кадастровий номер) та є у власності територіальної громади міста. У судовому засіданні представник позивач зазначив, що такого кадастрового номера орендованої ГК «Соколи» земельної ділянки немає, як і діючого договору оренди. Посилаючись на допущені при укладенні вищевказаного договору дарування порушення чинного законодавства та рішення суду, ТОВ «Х-Адванс» звернулося до суду з вимогою про визнання недійсним Договору дарування гаражу від 10.03.2016 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого на підставі даного договору. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В контексті вищевикладеного, зважаючи на те, що за оскаржуваним договором дарування відповідач 1 подарував відповідачу 2 обєкт нерухомого майна гараж, який знаходиться на відповідній земельній ділянці, що належала вже позивачу, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні положення чинного станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу земельного законодавства. Так, відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 657804 від 25 жовтня 2012 року (а.с.7), Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована: вул. Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, Івано-Франківська міська рада, Івано-Франківська область; цільове призначення земельної ділянки для обслуговування гаражної стоянки автомобілів. Гараж, який є предметом купівлі-продажу за оскаржуваним договором дарування, розташований на земельній ділянці, яка розташована: вул. Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, Івано-Франківської міської ради. Таким чином, відчуження відповідачем 1 гаражу, який знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності позивача, з урахуванням положень частини 1 статті 120 ЗК України, порушує права позивача, як власника земельної ділянки, та надає йому право на звернення до суду з даним цивільним позовом. Окрім того, як вже зазначено вище дарувальник гаражу, набув право власності на гараж №70 згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28.05.2013р. Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської державний реєстратор [PERSON] за №68947126101 (а.с.12), тобто після набуття права власності на земельну ділянку під цим гаражем саме позивачем. В той же час, Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 року у справі № 809/971/14, скасованою в частині постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 року, позов ТОВ «Х-Адванс» задоволено частково та визнано недійсним та скасовано рішення №2638110 від 28.05.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1 на гараж, що розташований: Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 70, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 68947126101) за суб'єктом:[PERSON], відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна. (а.с.16-21). Щодо зобовязання внести відповідний запис про скасування державної реєстрації відмовлено, оскільки такою підставою є саме рішення суду. Відповідно до абзацу третього частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відтак, станом на час укладення 10.03.2016 року між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдаровуваним, договору дарування гаража № 70, ряд № 10 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 68947126101) площею 301.5 м.кв., право власності на предмет дарування гараж за [PERSON] було оскаржено в судовому порядку, та скасовано за рішенням суду, що набрало законної сили, про що він знав. Іншими словами, [PERSON] знаючи про наявність оскарження його права власності, та прийняту постанову суду, вчинив дію не повідомивши нотаріуса та нового власника як набувача (свого сина) про наявність такого спору в суді, та достеменно володіючи даними про наявність Державного акту на право власності на землю за ТОВ «Х-Адванс», а не ГК «Соколи», який видавав довідку про недостовірні дані, так як це було предметом дослідження судом. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак, невідповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є підставою недійсності правочину. Так, як вже було зазначено, позивач ТОВ «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована: вул. Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, приватна власність не скасована, не оскаржена, та на якій розміщений гараж, що є предметом купівлі-продажу за оскаржуваним договором. Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина 1, 3 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. А тому, при укладенні Договору дарування гаража від 10.03.2016 року дарувальником було порушено вимоги статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 1-3 статті 13, частини 1 статті 316, частин 1, 3 статті 319, статті 321 та частини 2 статті 373 ЦК України, оскільки без жодних на це правових підстав відчужено гараж, який знаходиться на земельній ділянці, яка є власністю позивача, чим порушено його право власності останньогона дану земельну ділянку. Відтак, на підставі положень частини 1 статті 203, ч.1 ст.316, 321, 373, ч.1 ст.638, ч.2 ст.377 ЦК України, ст..120 ЗК України, суд вбачає підстави для визнання Договору дарування гаража №70, укладеного відповідачем 1 та 2, недійсним, оскільки у [PERSON] під час укладення даного договору будь-яких правовстановлюючих документів на землю на якій знаходився предмет продажу також не було, натомість наявне право власності на землю за позивачем порушене, враховуючи ще і таке. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти (частина 6 статті 120 ЗК України). Аналогічного змісту норма міститься в статті 377 ЦК України, за змістом якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Так, як випливає зі змісту оскаржуваного Договору купівлі-продажу гаражу, в ньому відсутні відомості щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовано відчужуваний гараж, а також її власника. Зокрема, як зазначено в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 «відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено». Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, оскільки за оскаржуваним договором право власності [PERSON] на гараж №70 виникло з моменту реєстрації такого права на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №28654327, прийняте 10.03.2016 року приватним нотаріусомШеленко І..І., щодо вищевказаного обєкту нерухомого майна, суд, дійшовши висновку про недійсність правочину, за яким відчужено право власності, вбачає обґрунтованою позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо даного гаража. В той же час, суд вважає за необхідне зазначити про те, що інші відповідні посилання в позовній заяві є необґрунтованими. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому, відповідно до даної статті, саме з [PERSON], який діяв недобросовісно по відношенню до обдаровуваного та нотаріуса, приховавши певні обставини, на користь ТОВ «Х-Адванс» підлягає стягненню сума судового збору. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ч. 1-3 ст. 13, ст. ст. 202-204, 215, ч. 1 ст. 316, ч.ч. 1,3 ст. 319, ст. 321, ч. 2 ст. 331, ч. 4 ст. 334, ч. 2 ст. 373, ст. 377, 391, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України,ч.ч. 1, 6 ст. 120 Земельного кодексу України, пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9,

Outcome: approved