Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

ТОВ «ІЛК «Рента» звернулося до суду з цим позовом до відповідача, зазначаючи, що 22.03.2016 року воно стало власником нежитлового приміщення у будівлі гуртожитку літ. А-2 на першому поверсі, поз. 1-14, загальною площею 208,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та № 296, виданого 22.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тараненко Р.В. Позивач зазначив, що йому стало відомо про перебування на території вказаного нерухомого майна невідомих осіб, у зв`язку з чим ним було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до СУ ГУНП в Дніпропетровській області, на підставі котрої було відкрито кримінальне провадження № 1201604000000471. Під час досудового розслідування було встановлено, що за зазначеною адресою перебував [PERSON] , у зв`язку з чим ТОВ «ІЛК «Рента» звернулося до суду з позовом щодо примусового виселення вказаної особи з вищезазначеного приміщення. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016 року по справі № 202/3241/16-ц позовні вимоги ТОВ «ІЛК «Рента» було задоволено. Особи, котрі знаходилися у належному на праві власності ТОВ «ІЛК «Рента» приміщенні, в обґрунтування правомірності свого перебування у ньому пред`явили договір купівлі-продажу, відповідно якого ніби то вказане приміщення належить їм. Згодом з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що приміщення [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , відповідачу у справі, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 2435, посвідченого 24.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. Позивач вказав, що ним було отримано висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 304-17 по вищезазначеному кримінальному провадженню, відповідно до якого нежитлове приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 по [ADDRESS] є частиною нежитлового приміщення № 25, що розташовано в будівлі гуртожитку літ. А-2 на першому поверсі по [ADDRESS] . Також експертом зазначено про те, що в указаному будинку не існувало і не існує приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10. У зв`язку з цим позивач вважає договір купівлі-продажу № 2435 від 24.11.2016 року недійсним. Позивач зазначив, що ТОВ «ІЛК «Рента» стало власником приміщення [ADDRESS] 22.03.2016 року, а [PERSON] став власником нежитлового приміщення № 1 - 24.11.2016 року, тобто вже після набуття ТОВ «ІЛК «Рента» права власності. Оскільки об`єкт, право власності на який набув відповідач, є частиною об`єкта нерухомого майна, власником якого є ТОВ «ІЛК «Рента», а останнє не відчужувало частину належного йому нерухомого майна будь-яким особам, відповідач незаконно набув право власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 1. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення серії та номер 2435, виданий 24.11.2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Бондаренком Р.О., недійсним та усунути перешкоди ТОВ «ІЛК «Рента» у користуванні нерухомим майном, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В подальшому позивач, посилаючись на ті ж самі підстави, заявою від 04.10.2017 року уточнив позовні вимоги, змінивши та виклавши їх у наступній редакції: просив скасувати запис про право власності № 14497785, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія та номер 2435, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. 24.11.2016 року. (а.с. 89-91т.1). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час розгляду справи, в судове засідання жодного разу не з`явився, відзиву на позов не надав. Направляв на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи до закінчення карантинних заходів. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 87 т. 1). Третя особа [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явився, про причини неявки не повідомив, пояснень на позов не надав. Про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській області Булаткіна Н.О. в судовому засіданні пояснила, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] на теперішній час прийнято в комунальну власність територіальної громади міста та він знаходиться на балансі КП «Жилсервіс-5» ДМР. Право власності на приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10, що розташоване у будинку [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 2435, посвідченого 24.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. Передумовою укладання цього договору став договір купівлі-продажу від 16.02.2016 року, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив вищезазначене приміщення. [PERSON] набув право власності на вищезазначене нежитлове приміщення на підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03.12.2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року вказане рішення від 03.12.2105 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. В подальшому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2017 року задоволені вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із чужого володіння. Витребувано у [PERSON] на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , у буд. літ. А-2 нежитлове приміщення № 1 поз. 1-10, загальною площею 171,9 кв.м. Постановою Верховного Суду від 26.11.2019 року вказані рішення залишені без змін. Таким чином, власником нежитлового приміщення, , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , у буд. літ. А-2 нежитлове приміщення № 1 поз. 1-10, загальною площею 171,9 кв.м. є держава в особі Регіонального відділення. З огляду на зазначене, представник третьої особи просила відмовити у задоволенні позову ТОВ «ІЛК «Рента». Представник КП «Жилсервіс-5» ДМР в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що за ТОВ «ІЛК «Рента» 24.03.2016 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та № 296, виданого 22.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тараненко Р.В., зареєстровано право власності на нежитлове приміщення у будівлі гуртожитку літ. А-2 на першому поверсі, поз. 1-14, загальною площею 208,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13,14 т. 1). Встановлено, що за заявою ТОВ «ІЛК «Рента» про вчинення кримінального правопорушення СУ ГУНП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження № 12016040000000471 від 10.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України з приводу того, що невстановлені особи шляхом обману заволоділи нежитловим приміщенням в гуртожитку літ. А-2 на 1-му поверсі, поз. 1-14 загальною площею 208,2 кв.м. та а1 ганок, розташованого за адресою: [ADDRESS] , чим завдано значну матеріальну шкоду ТОВ «ІЛК «Рента». Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2016 року встановлено, що вказане нежитлове приміщення в гуртожитку літ. А-2 на 1-му поверсі, поз. 1-14 загальною площею 208,2 кв.м. та а1 ганок, розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 25 було зайнято [PERSON] та виселено останнього із зайнятого приміщення (а.с. 10-11). Вказаним рішенням також встановлено, що [PERSON] на час ухвалення рішення на праві власності належало нежитлове приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2016 року, укладеного з [PERSON] . Відповідно до висновку експерта від 12.04.2017 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 304-17 по кримінальному провадженню № 12016040000000471 нежитлове приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 по [ADDRESS] , є частиною нежитлового приміщення № 25, що розташовано в будівлі гуртожитку літ. А-2 на першому поверсі по [ADDRESS] , яке належить на праві власності ТОВ «ІЛК «Рента». Також експертом зазначено, що в указаному будинку не існувало і не існує приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 (а.с. 16-38 т. 1). Також встановлено, що [PERSON] набув право власності на вказане нежитлове приміщення на підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровська області від 03.12.2015 року по справі № 184/2042/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» про визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення заборгованості з орендної плати. Вказаним рішенням задоволено позовні вимоги [PERSON] , визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 01.03.2013 року укладений між [PERSON] та ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд», визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] у будівлі літ. А-5 нежитлове приміщення № 1 поз. 1-27, загальною площею 538 кв.м., та на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , у будинку літ. А-2 нежитлове приміщення № 1 поз. 1-10, загальною площею 171,9 кв.м. та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з орендної плати у розмірі 5000,00 грн. (а.с. 77-78 т. 2). В подальшому [PERSON] за договором купівлі-продажу серія та номер 2435, посвідченим 24.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О., продав нежитлове приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 по [ADDRESS] відповідачу [PERSON] (а.с. 40-41 т. 1). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.11.2017 року, рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03.12.2015 року скасовано та ухвалено нове про відмову [PERSON] у задоволенні позову (а.с. 70-72 т. 2). Водночас, постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2010 року у справі № 40/287, залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.06.2010 року, частково задоволено позов Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області, визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» гуртожитків у місті Дніпропетровську, зокрема, гуртожитка за адресою: [ADDRESS] ; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27.01.1995 року № 114 в частині включення в уставний фонд ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» цих гуртожитків; визнано недійсним Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд», затвердженого заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21.12.1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» гуртожитків, зокрема, гуртожитка за адресою: [ADDRESS] ; визнано право власності за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на вказані гуртожитки, зокрема на гуртожиток за адресою: [ADDRESS] ; вилучено з незаконного володіння ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» вказані гуртожитки. В подальшому, з метою реалізації житлових прав мешканців гуртожитку, на виконання Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулося до Дніпропетровської міської ради з проханням розглянути на черговій сесії питання щодо прийняття у комунальну власність територіальної громади об`єктів державної власності, в тому числі гуртожиток по [ADDRESS] разом з об`єктами інженерної інфраструктури. На сесії Дніпропетровської міської ради 30.11.2011 року прийнято рішення № 40/17 про надання згоди на прийняття в комунальну власність територіальної громади міста гуртожитків, до складу яких входив і гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , які були вилучені з незаконного володіння ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд», з передачею на баланс КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 26». Актом від 31.05.2012 року приймання-передачі основних засобів, КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 26» на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 30.11.2011 року № 40/17 було прийнято на баланс гуртожиток по [ADDRESS] . Таким чином, станом на час розгляду справи гуртожиток за адресою: [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста на балансі КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. Крім того, судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2017 року по справі № 202/436/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року та постановою Верховного Суду від 26.11.2019 року, задоволено позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із чужого володіння; витребувано у [PERSON] на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] у буд. літ. А-2 нежитлове приміщення №1 поз. 1-10, загальною площею 171,9 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 842937612101) (а.с. 23-25, 169-171 т. 2). Звернувшись до суду з цим позовом, позивач вказує на порушення відповідачем [PERSON] його права власності на нежитлове приміщення у будівлі гуртожитку літ. А-2 на першому поверсі, поз. 1-14, загальною площею 208,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та просить скасувати запис про право власності відповідача № 14497785 на нежитлове приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 по [ADDRESS] . Однак, як встановлено під час розгляду справи, вказане нежитлове приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 по [ADDRESS] витребувано у відповідача [PERSON] на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, тобто його власником на час розгляду справи є держава, а не відповідач [PERSON] . Крім того, як встановлено, весь гуртожиток за адресою: [ADDRESS] на даний час знаходиться у комунальній власності території громади міста Дніпра. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.. 13 ЦПК). Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. З огляду на встановлене, суд вважає, що позивачем ТОВ «ІЛК «Рента» не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав з боку відповідача [PERSON] , з урахуванням того, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2017 року по справі № 202/436/17, яке набрало законної сили, нежитлове приміщення № 1 площею 171,9 кв.м., яке складається з поз. 1-10 по [ADDRESS] , витребувано у [PERSON] на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області. Таким чином, позивачем не доведено, не надано відповідних доказів, чим порушено його права з боку гр.. [PERSON] . Суд не вбачає правових підстав для задоволення позову та приходить до висновку про відмову ТОВ «ІЛК «Рента» у задоволенні позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати позивача у вигляді сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed