Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

сторони в шлюбі з 08.11.1990р., мають троє повнолітніх дітей: Андрія, [INFO], Надію, 11.09.1992р.н. і Христину, [INFO] [PERSON] 02.02.2018р. звернулась із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, він зловживав алкогольними напоями, не поважав її як дружину, інше, тому припинили подружні стосунки, більше чотирьох років спільно не проживають, сімя розпалась, просила розірвати шлюб. В суді позивачка [PERSON] позов підтримала, пояснила, що припинили подружні стосунки з відповідачем через зловживання ним алкогольними напоями, що більше чотирьох років проживають окремо, він нею не цікавиться, збереження сімї неможливе, дала інші пояснення, настоює на розірванні шлюбу. Від стягнення із відповідача судових витрат відмовилась. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належно (а.с. 11, 22). Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявився, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позов, а позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, з огляду на положення ст. 280 ЦПК України, приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. Із пояснень позивачки в суді та свідоцтва про шлюб (а.с.4) убачається, що сторони в шлюбі з 08.11.1990р., мають троє повнолітніх дітей: Андрія, [INFO], Надію, 11.09.1992р.н. і Христину, [INFO], більше чотирьох років разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують. Не брати до уваги покликання позивачки про припинення подружніх стосунків і тривале відокремлене проживання із відповідачем, суд не має підстав. Відповідач [PERSON] на виклики до суду не реагує, що з урахуванням тверджень позивачки про припинення подружніх стосунків, розцінюється судом, як свідчення небажання до налагодження чи відновлення сімейних стосунків із позивачкою. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивачки до збереження шлюбних відносин порушуватиме її права на особисту свободу, а отже, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд задоволює позов.

Outcome: approved