Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

ТОВ «Олександрійська зернова компанія» (надалі позивач) 15 грудня 2014 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 17 156 грн. 40 коп., мотивуючи свої вимоги тим, що з 20 травня 2014 року відповідач працює водієм та експедитором згідно наказу №120-к від 20.05.2014 року та згідно наказу № 197/1-к від 20.08.2013 року в ТОВ «Олександрійська зернова компанія», між сторонами 20 травня 2014 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за яким працівник прийняв на себе повну матеріальну відповідальність збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та транспортних засобів. 01 грудня 2014 року відповідач звільнився з роботи за власним бажанням та в добровільному порядку відмовився відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 17 156 грн. 40 коп. відповідно до акту оцінки збитків від 11 листопада 2014 року, яку було завдано підприємству внаслідок пошкодження причепу МАЗ 837810041 д.н.з. [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини. На думку представника позивача є всі підстави для притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності, оскільки він був ознайомлений із актом оцінки збитків в сумі 17 544 грн. Суму збитків визнав в повному обсязі та зобовязувався відшкодувати, про що свідчить його підпис на акті від 11 листопада 2014 року. Просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача матеріалу шкоду в сумі 17 156 грн. 40 коп., зменшивши позов на суму 387 грн. 60 коп. вартості рами причепу як металобрухту. Інтереси позивача в суді представляла по довіреності [PERSON] Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили суд врахувати, що дійсно під керуванням водія [PERSON] 07 жовтня 2014 року в м. Новоукраїнка під час погрузки лопнула рама (улитка лопнула). Відповідач визнає, що акт він підписував, коли звільнявся з роботи через невиплату заробітної плати. Представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки пошкоджену раму не було оглянуто та оцінено експертом щодо заміни тільки окремого вузла, а пошкоджену раму здали на металобрухт, отримавши всього 387 грн. 60 коп. просить суд врахувати, що акт 07 жовтня 2014 року було складено що «в результате опрокидывания поворотная телега прицепа пришла в негодность и восстановлению не подлежит», службова записка складена [PERSON] 11 листопада 2014 року, до суду також не надані докази оплати позивачем рами в сумі 16 000 грн., позивач не є власником транспортного засобу, який перебуває в оренді. Інтереси відповідача в суді по довіреності представляв [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Правовідносини сторін врегулюванні ст. ст. 21-24 КЗпП України, за змістом яких між працівником та власником підприємства,установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою укладається трудовий договір, за яким працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цим договором з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін. Трудовий договір укладається в письмовій формі. Додержання письмової форми є обовязковою при укладенні трудового договору з фізичною особою. Статтею 38 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. За її змістом працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним органом не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у відповідному розмірі шкоди. За змістом ст. 135 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, оргнізації визначається за фактичними витратами. На підставі даних бухгалтерського обліку. Виходячи за блансованої вартості (собівартості) матеріальних цінностей та вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі Перелік). Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 розяснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобовязаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. За правилами ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348, а саме виходячи з виплат за останні два повні календарні місяці роботи за жовтень та листопад 2014 року, який складає саме 2 124 грн. 80 коп. Судом встановлено, що з 20 травня 2014 року [PERSON] працював водієм та експедитором згідно наказу №120-к від 20.05.2014 року та згідно наказу № 197/1-к від 20.08.2013 року в ТОВ «Олександрійська зернова компанія», між сторонами 20 травня 2014 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за яким працівник прийняв на себе повну матеріальну відповідальність збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та транспортних засобів. 01 грудня 2014 року відповідач звільнився з роботи за власним бажанням. Згідно акту від 07 жовтня 2014 року (місце складання акту та місце події в акті не вказано) складеного механіками [PERSON], [PERSON] та [PERSON]Є вказано, що «в результате опрокидывания прицепа ВА 6169 ХТ по вине водителя [PERSON] поворотная телега прицепа пришла в негодность и восстановлению не подлежит» (а.с.59). За актом проведення службового розслідування від 10 листопада 2014 року до суду не надані докази оплати позивачем рами в сумі 16 000 грн., та докази того, що відповідач в добровільному порядку відмовився відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 17 156 грн. 40 коп. відповідно до акту оцінки збитків від 11 листопада 2014 року, яку було завдано підприємству внаслідок пошкодження причепу МАЗ 837810041 д.н.з. [NUMBER]. Судом враховано, що водій [PERSON] не був ознайомлений із актом проведення службового розслідування від 10 листопада 2014 року та від нього не було відібрано пояснення за яким комісія встановила, що перевертання причепу на праву сторону сталось внаслідок того, що водій [PERSON] не справився з керуванням автомобіля, а саме при заїзді на ваги водій різко повернув праворуч, де була яма, при такому крутому повороті причеп перевернувся та дійшла до висновку притягнути водія [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та звернутись до суду з позовною заявою про відшкодування ним матеріальної шкоди в розмірі 17 544 грн. При цьому в акті оцінки збитків від 11 листопада 2014 року вказано, що внаслідок псування майна причіп до автомобіля [NUMBER] встановлено факт пошкодження транспортного засобу та визначено розмір збитків, та вказано не заміна, а саме ремонт рами поворотної теліжки вартістю 16 000 грн., витрати по виїзду ремонтної бригади -560 грн. та вартість паливо-мастильних матеріалів в сумі 760 грн., установлення нових болтів 74 грн. та робота автозавантаження «Маніту» 150 грн., а всього на суму 17 544 грн. З цим актом водій [PERSON] був ознайомлений, суму збитків визнав в повному обсязі і зобовязався відшкодувати (а.с.10). Суд погоджується із доводами представника відповідача та встановив, що посада водія та експедитора (за суміщенням), займана [PERSON], яка вказана в договорі про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному Переліку не вказані, суд дійшов висновку, що такий договір юридичної сили не має і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини працівника шкоди. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Суд дійшов висновку, що 07 жовтня 2014 року в м. Новоукраїнка саме з вини водія [PERSON] сталось перевертання причепу на праву сторону внаслідок того, що водій [PERSON] не справився з керуванням автомобіля, що призвело до пошкодження транспортного засобу. Свою вину [PERSON] визнав. Суд покладає на відповідача відповідальність в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку в межах витрат, понесених підприємством на відновлення пошкодженого майна, тобто в сумі 2 124 грн. 80 коп. Збитки, що спричинені підприємству не відносяться до категорії виробничо господарського ризику. Суд не погоджується із позицією представника відповідача щодо того, що позивач не є власником транспортного засобу, який перебуває в оренді та відсутності підстав для притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності, оскільки ним було надано фото, які підтверджували технічно несправний стан причепа, що і стало причиною його пошкодження. Вказані фото суд не приймає до уваги, оскільки це є неналежним доказом (відсутні інформація що саме з того причепа були світлини станом на жовтень 2014 року), однак до суду не надано фото пригоди, що мала місце 07 жовтня 2014 року в м. Новоукраїнка. Суд дійшов висновку, що з огляду на те, що позивач посилається на трудове законодавство, позивачем строки звернення до суду не були пропущенні, оскільки ТОВ «Олександрійська зернова компанія» звернулося до суду із позовом в грудні 2014 року. Судові витрати суд вважає необхідним віднести на рахунок відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial