Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 11 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 231879081, право вимоги за яким на підставі договорів факторингу 28 листопада 2018 року перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс», а 3 січня 2019 року - до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов кредитного договору у нього виникла заборгованість в розмірі 7593.24 грн, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 57, 58), 22 грудня 2020 року подав до суду клопотання, в якому вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи, просив позов задовольнити та розглядати справу за його відсутності (а.с. 53). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 59, 60), 21 січня 2021 року подав до суду заяву, в якій вказав, що позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення (а.с. 61). Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України). Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року [PERSON] уклав із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір № 231879081, відповідно до умов якого отримав кредит в розмірі 6010 грн. Строк дії договору - 29 днів, процентна ставка - 1.64 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, а в разі порушення виконання зобов`язань - 1.7 %, пеня - 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язань (а.с. 6-7). ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за договором виконало. Наведені обставини свідчать про те, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] виникли договірні зобов`язання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог статті 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи видно, що 3 січня 2019 року між ТОВ «Таліон плюс», до якого перейшло право вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20190103 (а.с. 9-13). Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору ТОВ «Таліон плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Таліон плюс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у Реєстрі прав вимоги. Відповідач [PERSON] є в Реєстрі прав вимоги № 2 від 30 січня 2019 року і загальна сума його зобов`язань за кредитним договором № 231879081 від 11 жовтня 2018 року становить 7593.24 грн (а.с. 19). Аналіз наведених норм матеріального права та обставин справи дає підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідача за кредитним договором № 231879081 від 11 жовтня 2018 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . З наданого позивачем розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 231879081 від 11 жовтня 2018 року станом на 31 жовтня 2020 року становить 7593.24 грн, з яких заборгованість за основною сумою боргу складає 6010 грн, заборгованість за процентами - 1583.24 грн (а.с. 21). За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права, а також враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки останній порушив його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме - неповерненні кредитних коштів у визначений договором строк. Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з вищенаведених положень процесуального закону та враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то судові витрати слід розподілити таким чином: повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, - 1051 грн; стягнути з відповідача в користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, - 1051 грн. На підставі викладеного, статей 526, 530, 610, 611, 629, 634, 1048, 1054, 1056-1ЦК України та

Outcome: approved