Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.12.2012 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» уклали Договір про відступлення прав вимоги, за яким позивач набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, в тому числі щодо сплати суми основного боргу, відсотків, комісій, штрафних санкцій. Згідно укладеного 29.03.2007 року між Промінвестбанком та [PERSON] кредитного договору № 762 відповідач отримала 36000 доларів США. Рішенням Кіцманського районного суду від 21.12.2011 року із [PERSON] на користь Промінвестбанку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 30479,52дол.США. Станом на 11.01.2017 року заборгованість по відсотках становить 21660,78 доларів США, що еквівалентно 588888,01 гривень, які просив стягнути з відповідача. Представник позивача підтримав заявлені вимоги з наведених підстав, вказуючи також, що відсотки нараховані у відповідності до п.17 постанови № 5 ВССУ, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову тим, що позивач вправі вимагати повернення коштів лише в сумі, що відповідає ціні продажу за договором відступлення прав вимоги, що становить 26609,63грн. Борг за кредитним договором значиться як «списаний кредит». Рішенням суду у 2011 році вже стягнуто суму боргу і після рішення суду банк не мав права передавати право вимоги, позивач не набув права вимоги до [PERSON], строк пред'явлення до примусового виконання минув. Строк дії кредитного договору вважає закінченим, а тому позивач не вправі нараховувати відсотки. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову тим, що позивач не має права звернення до суду з даним позовом, не доведено підстави нарахування відсотків, крім того, відсотки нараховані на неіснуючу заборгованість, має місце виконавчий напис нотаріуса та рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки рішення суду мало місце у 2011 році, а позивач звернувся до суду лише у січні 2017 року, тобто поза межами встановленого законодавством трьохрічного строку. Відповідач [PERSON] пред'явила зустрічний позов до ТзОВ «Кредитні ініціативи» про визнання закінченим строку дії кредитного договору. Свої вимоги мотивує тим, що станом на 01.01.2017 року заборгованість за кредитом відсутня, оскільки рішенням суду від 21.12.2011 року було достроково стягнуто всю заборгованість за кредитним договором, було змінено строк виконання зобов'язання і дія кредитного договору припинилась, а нарахування процентів та неустойки поза строк дії кредитного договору законодавством не передбачено. Посилаючись на ст.1050 ЦК України, ухвали ВССУ № 6-41128св14 від 14.01.2015 року, № 6-42315св14, просила визнати закінченим строк дії кредитного договору № 762 від 29.03.2007 року, укладеного між нею та Промінвестбанком. Також, відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до ТзОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Акціонерно-комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання права вимоги за ціною продажу відповідно до договору про відступлення прав вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що Промінвестбанк після рішення суду 21.12.2011 року списує кредит та відступає право вимоги за кредитним договором № 762 від 29.03.2007 року за 26609,63грн. Оскільки банк не має права вимоги за спірним кредитом, оскільки він самостійно визнав борг за даним кредитним договором як безнадійну заборгованість без повідомлення про це позичальника, списав заборгованість за рахунок страхового резерву та отримав відшкодування, про що зазначив у декларації за 2011 рік, він не міг укладати договір факторингу чи будь-яких правочинів про уступку боргу, а тому позивач вправі вимагати лише суму 26609,63грн. Просила визнати право вимоги ТзОВ «Кредитні ініціативи» за ціною продажу 26609,63грн. Представник позивача заперечував проти задоволення зустрічних позовів тим, що зобов'язання припиняється його виконанням належним чином, а в даному випадку зобов'язання не виконано, дія договору не припинилась, лише змінено строк виконання зобов'язання. Відповідач визнає наявність боргу в сумі, що відповідає вартості купівлі за договором про відступлення прав вимоги, проте вартість купівлі і розмір заборгованості - це різні поняття, а право вимоги - це будь-які грошові зобов'язання. Тому вимоги за зустрічними позовами вважає безпідставними та необгрунтованими. Представник Промінвестбанку подав письмові заперечення проти зустрічного позову, де вказував, що дострокове присудження до виконання основного зобов'язання, яке не виконано боржником, не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішення суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку). Станом на 17.12.2012 року (на дату переуступки) зобов'язання не було виконано. Згідно п.7 постанови НБУ № 424 безнадійна заборгованість внаслідок її списання з балансу продовжує обліковуватися на позабалансовому рахунку. Пунктом 8 цієї постанови передбачено, що списання безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Крім того, списання безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву не є анулюванням (прощенням) боргу та не підпадає під вимогу п/п «д» п/п164.2.17 п.164.2 ст.164 ПКУ. Також заперечував тим, що законодавством не передбачено заборони на встановлення винагороди в разі відступлення права вимоги. Поняття «ціна договору уступки прав вимоги» та «сума кредитного договору» не є тотожними, укладений договір відступлення прав вимоги не змінює, не порушує та не припиняє прав позивача, сума (ціна) договору відступлення прав вимоги не впливає на суму заборгованості за кредитним договором, вони є незалежними одна від одної. При цесії передається вже наявне право, і зобов'язання при цьому не припиняється та не змінюється. За наведених підстав просив відмовити у задоволенні зустрічних позовів. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 29.03.2007 року між Промінвестбанком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 762, за яким [PERSON] отримала кредит в сумі 36000 доларів США на строк до 15.03.2027 року. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21.12.2011 року з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 30479,52дол. США та 1549,51грн. 17.12.2012 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» уклали Договір про відступлення прав вимоги, за яким позивач набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, в тому числі щодо сплати суми основного боргу, відсотків, комісій, штрафних санкцій. Відповідно до ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексудо нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Пунктами 2.1., 2.2. договору відступлення прав вимоги, на умовах, встановлених цим договором, передбачено, що первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором. Внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставлене майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч.2 ст.516, ч.2 ст.517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Як передбачено частиною 2 статті 517 ЦК України, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року при розгляді справи № 6-979цс15. Таким чином, за договором відступлення права вимоги до ТзОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 19.01.2007 року, в тому числі й вимога щодо стягнення заборгованості по сплаті процентів, яка виникла у відповідача до укладення договору відступлення права вимоги, що відповідає положенням ст.514 ЦК України. Як на підставу задоволення вимог про стягнення кредитної заборгованості позивач посилається на неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань на користь нового кредитора, у зв'язку з чим станом на 11.01.2017 року виникла заборгованість по відсотках у розмірі 21660,78дол.США, що еквівалентно 588888,01 гривень. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 23 вересня 2015 року в справі №6-1206цс15. Відповідачем не надано фінансових документів (квитанцій, платіжних доручень), які б підтверджували виконання зобов'язань перед первісним кредитором у зв'язку з неповідомленням його про заміну кредитора. Як в вбачається з матеріалів справи, заборгованість, яку просить стягнути позивач, виникла за період, після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки рішення не було виконане. Положення ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Стягнення боргу в іноземній валюті проводиться за курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Такий правовий висновок наданий Верховним Судом України у постанові від 01.03.2017 року при розгляді справи № 6-284цс17. У постанові від 03.02.2016 року при розгляду справи № 6-1080цс15 Верховний Суд України зазначив наступну правову позицію. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові за результатами розгляду справи № 6-11043св14, задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з позичальника не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту в разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. За таких обставин наявність двох судових рішень - про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок її погашення - не свідчить про подвійність стягнення з боржника. У п. 9 постанови № 5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. ВСУ у листі від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» зазначив, що одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Отже, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні роз'яснення (п.42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, при чому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов'язанням. Суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 04.09.2013р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання. Наявність виконавчого напису нотаріуса за відсутності реального виконання зобов'язання також не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. У разі звернення іпотекодержателя до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення заборгованості, суд повинен з'ясувати питання про виконання виконавчого напису та з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов договору. Аналогічна позиція викладена в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5. Встановлено, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 02.08.2017 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29.03.2007 року у розмірі 50772,7дол.США (в тому числі відсотків - 22137,67дол.США) звернуто стягнення на предмет іпотеки. Вказаним рішенням встановлено наявність заборгованості станом на 29.09.2016 року. 06.09.2016 року вчинено виконавчий напис нотаріуса щодо заборгованості за кредитним договором № 762 від 29.03.2007 року за період з 01.10.203 року по 11.07.2016 року, зокрема за відсотками у розмірі 523978,21грн. Постановою державного виконавця від 21.04.2017 року відкрито виконавче провадження за № 52649451 за вказаним виконавчим написом нотаріуса. Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності, яка, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно наданого позивачем розрахунку сума нарахованих відсотків становить 21660,78дол.США за період з 01.08.2011 року по 11.01.2017 року, при тому, що при постановленні 21.12.2011 року рішення суду заборгованість обчислена станом на 27.10.2011 року, а при постановленні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість обчислена станом на 29.09.2016 року. І позичальник і майновий поручитель є однією особою. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 27.01.2016 року при розгляді справи № 6-990цс15, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Наявним рішенням суду від 21.12.2011 року про дострокове стягнення заборгованості кредитором змінено строк виконання зобов'язання. Строк позовної давності щодо стягнення відсотків було перервано, згідно наданого позивачем розрахунку, 03.07.2013 року. Протягом трьохрічного строку, до 03.07.2016 року, позивач не звернувся до суду з відповідними вимогами. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заявлені за первісним позовом вимоги підлягали б до задоволення в межах строку позовної давності за період з 11.01.2014 року. Проте, з урахуванням того, що майновий поручитель не є відмінним від позичальника, в рахунок заборгованості (станом на 29.09.2016 року) звернуто стягнення на предмет іпотеки, а вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню за період з 30.09.2016 року до 11.01.2017 року (станом на день звернення до суду), що, згідно підрахунку на підставі наданого позивачем розрахунку заборгованості, становить 2136,25дол.США (58077,87грн.). Вирішуючи спір за зустрічними вимогами, суд виходить з наступного. Як передбачено статтею 11 ЦК України, підставами для виникнення зобов'язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов'язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. При цьому, зобов'язальні правовідносини не припиняються і кредитор вправі вимагати стягнення сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, дострокове присудження до виконання основного зобов'язання, яке не виконане боржником, не тягне його припинення у зв'язку з постановленням судового рішення і не виключає стягнення, зокрема відсотків. Способами захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 ЦК України може бути, зокрема припинення правовідношення. Проте, з урахуванням вищевикладеного, підстави для саме такого способу захисту за зустрічним позовом [PERSON] відсутні. Поняття прощення, списання, анулювання боргу за рішенням кредитора не є тотожними та не можуть прирівнюватися до поняття списання заборгованості за рахунок резервів. Оскільки судом не здобуто доказів стосовно того, як-то передбачено ст.ст.134, 139 Податкового кодексу України, що заборгованість за кредитом була списана за рахунок страхових резервів та що вказані кошти були включені в дохід банку з відповідним відображенням у фінансовому обліку як повернуті за раніше списаною безнадійною заборгованістю за кредитом і що така заборгованість була включена до загального фінансового результату до оподаткування без визнання податкової різниці, на яку можу зменшуватися об'єкт оподаткування, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову про визнання права вимоги за ціною продажу відповідно до договору про відступлення прав вимоги. Відповідно дост.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 9,86% = 870,97грн. На підставі викладеного, ст.ст. 11, 256, 257, 512, 514, 516, 517, 526, 530, 533, 549, 599, 625, 1049 ЦК України,

Outcome: partial