Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2004 року, який було розірвано 19 серпня 2013 року. Від шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу неповнолітня [PERSON] залишилася проживати з батьком [PERSON] Позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з нею, посилаючись на те, що відповідач після розірвання шлюбу приймав всі міри для перешкоджання її зустрічам з дочкою. В обґрунтування позову зазначала, що відповідач після їх розлучення не відпустив дочку проживати з нею, забороняв відвідувати дочку та забороняв дитині бачитися з нею. У суді ініціював питання про позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON]. Вона ж зі свого боку зверталася в міліцію, в орган опіки та піклування та до суду за вирішенням питання щодо її участі у вихованні дочки. Також зазначила, що робота відповідача [PERSON] пов'язана з довгостроковою відсутністю за місцем проживання в місті Маріуполі. В період його перебування у рейсі неповнолітня [PERSON] залишається з 80-річним дідусем (батьком відповідача), який повністю виконує заборони відповідача щодо її спілкування з дочкою, а також який за віком не надає належного виховання неповнолітній дитині. Позивачка зазначила, що вона має постійне місце проживання у квартирі [ADDRESS], де для проживання неповнолітньої створені належні умови, працює, має самостійний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги. Додатково зазначила, що за час шлюбу з відповідачем вони сім'єю проживали у квартирі [ADDRESS], вона належно виконувала свої батьківські обов'язки і нарікань з цього приводу у відповідача не було. Після їх з відповідачем розлучення останній категорично заборонив їй бачити дочку, єдиною умовою такого дозволу з боку відповідача було її повернення у сім'ю. Так як відновлення шлюбних стосунків було неможливим, відповідач усіляко перешкоджав їй навіть бачитися з дочкою. Проте вона відвідувала школу, де вчилася дочка, спілкувалася там з [PERSON], також цікавилася її успіхами у класного керівника. Дочка завжди боялася того, що батько або дідусь дізнаються про їх зустрічі та покарають її за це. Враховуючи, що у добровільному порядку вирішити питання про місце проживання дитини є неможливим, вона розраховує на захист її порушеного права судом. Представник позивачки [PERSON], яка є матір'ю позивачки [PERSON], позовні вимоги підтримала та надала пояснення, які в цілому є аналогічними поясненням позивачки. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував. Вказував, що неповнолітня [PERSON] має залишитися проживати з ним, так як саме він створив для неї належні умови для проживання та виховання, а позивачка такі умови створити не може і не здатна належним чином виконувати батьківські обов'язки. Не заперечував, що його робота пов'язана з тривалою відсутністю в місті Маріуполі і в цей час його дочкою опікується його батько похилого віку та в цьому дідусю допомагає хрещена мати [PERSON]. Він також зазначив, що [PERSON] відвідує значну кількість індивідуальних занять з англійської мови, тощо. Заперечував той факт, що він перешкоджає спілкуванню позивачки з дитиною, а вказував, що саме позивачка не має бажання приходити до [PERSON] в гості. Представник відповідача [PERSON] підтримала позицію відповідача. У судовому засіданні 03 грудня 2015 року у присутності представника органу опіки та піклування Шестак В.В., психолога центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді [PERSON] була проведена бесіда з неповнолітньою [PERSON]. З метою отримання об'єктивної інформації таке спілкування відбувалося у відсутності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Неповнолітня [PERSON] на рівні, що відповідає її віку, пояснювала що в неї є бажання спілкуватися як з батьком, так і з мамою, вона би хотіла, аби батьки проживали спільно як раніше, хоча розуміє, що це неможливо. Вказувала, що мама приходила до школи, де вони спілкувалися. До матері додому вона не ходила, так як їй не дозволяв батько, у відсутності батька - дідусь. Пояснила, що ходить до школи, індивідуальні заняття вона не відвідує. Вона любить малювати і хотіла би відвідувати художню студію. Розказувала, що хотіла би ділитися з мамою своїми секретами тощо. Представник органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради Халайджян К.А. пояснила, що тривалий час орган опіки та піклування разом з Орджонікідзевським районним центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради працюють із сім'єю [PERSON] з метою надання психологічної допомоги з питань виховання дитини батьками, що розлучилися. У 2013 році відразу після розлучення сторін малолітня [PERSON] була налаштована вороже до матері. Через те, що відповідач перешкоджав вільному спілкуванню дитини з матір'ю, під час розгляду цієї справи судом Орджонікідзевською районною адміністрацією Маріупольської міської ради приймалося рішення про участь позивачки у вихованні малолітньої [PERSON] та був встановлений порядок спілкування з дочкою. Це рішення відповідач виконував частково, але і того спілкування в один із вихідних днів тижня достатньо для висновку, що між матір'ю і дочкою є психоемоційний контакт. Житлово-побутові умови у кожного з батьків є задовільними, обоє вони працюють. На підставі роботи із сім'єю та інформації психолога Орджонікідзевською районною адміністрацією 09 березня 2016 року був зроблений висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з матір'ю [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, їх представників, неповнолітньої дитини, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до положення ч.1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 9 березня 2016 року за № 04-11-159 про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], комісія з питань захисту прав дитини вважала за доцільне рекомендувати суду визначити місця проживання малолітньої разом з матір'ю [PERSON]. Проте, з метою прийняття відповідного рішення з максимальним урахуванням прав та законних інтересів дитини остаточне рішення по суті зазначених у позові вимог визначено доцільним залишити на розсуд суду. У висновку зазначено, що за місцем проживання кожного з батьків створені необхідні умови для проживання та виховання дитини, батько та мати працюють, мають позитивні характеристики. Батько [PERSON] за характером роботи тривалий час відсутній і у цей період вихованням дівчинки займається дідусь [PERSON], якому 80 років. Мати [PERSON] спілкується з дочкою, бажає її виховувати та в повній мірі виконувати батьківські обов'язки. Відповідно до інформації Орджонікідзевського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради № 01-21-660 від 15 квітня 2016 року малолітня [PERSON] в рівній мірі схиляється як до батька, так і до матері; дівчинка мріє бачити поряд з собою обох батьків та висловлює бажання поновлення родинних стосунків; [PERSON] повідомила, що має бажання проживати як з батьком, так із матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За таких обставин, враховуючи вік дитини, якій на час ухвалення рішення виповнилося 11 років, суд не встановив виняткових обставин, передбачених у ч. 2 ст. 161 СК України та визначених у принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю та дійшов висновку необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю .

Outcome: approved