Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

ТОВ «Менеджмент Інвестицій» звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просять стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 52049,78 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 10 серпня 2015 року між ТОВ «Менеджмент Інвестицій» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту № [NUMBER], відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 6000 грн. Договір був укладений строком на один місяць, термін повернення кредиту 08 вересня 2015 року включно. За користування кредитом протягом терміну дії договору була встановлена фіксована процентна ставка у розмірі 2700 грн. Встановлені відсотки повинні повернутися в момент повернення кредиту, а у разі порушення термінів повернення кредиту, була встановлена відсоткова ставка у розмірі 1,5% в день від суми кредиту, яка виплачується в день повернення кредиту. Позивач зазначає, що зі своєї вони виконали всі умови підписаного договору, видали готівкою відповідачеві кредитні кошти, а відповідач зобовязався за умовами договору, забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків за користування кредитом. Однак, відповідач не виконав умови договору, в результаті чого станом на 31.07.2017 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 57093,78 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 6000 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 2700 грн., заборгованості по простроченим відсоткам у розмірі 16200 грн., штрафних санкцій у розмірі 28422,40 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1027,38 грн. Зазначену суму позивач просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні, що здійснювалося в режимі відеконференції, представник позивача позов підтримала, просить задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення про те, що в термін, визначений договором, він не мав можливості погасити кредит, вважає несправедливим нарахування відсотків та штрафних санкцій у такому великому розмірі. Крім того, відповідач надав пояснення про те, що за усною домовленістю з представниками ТОВ «Менеджмент Інвестицій» йому обіцяли не подавати позов до суду, у разі якщо він буде щомісяця сплачувати певну суму. Він виконує свою обіцянку, щомісяця виплачує по 300 грн., однак зазначена у позові сума є для нього не виконуваною. В подальшому відповідач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав, просив застосувати позовну давність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10 серпня 2015 року між ТОВ «Менеджмент Інвестицій» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту № 203-15/СК, у відповідності до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у розмірі 6000 грн. строком на 30 календарних днів, термін повернення кредиту 08.09.2015 року (а.с. 8-10). У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 6000 грн., та не повернув їх у строк до 08.09.2015 року, і таким чином не виконав взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, в результаті чого станом на 12.12.2016 року виникла заборгованість по тілу у кредиту у розмірі 6000 грн., яка підлягає стягненню на користь ТОВ «Менеджмент Інвестицій», виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. У відповідності до п.1.2 підписаного договору сукупна вартість кредиту складає 547,5% річних, або 1,50 % за день від суми заборгованості, що у грошовому вираженні складає 2700 грн. за 30 днів, або 90 грн. за день. Зазначені умови договору розцінюються судом як фіксована процентна ставка, яка є незмінною протягом дії договору. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України, згідно із частиною першою якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Зазначене правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст.1048 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав умови підписаного кредитного договору, не повернув у строк до 08.09.2015 року отримані кредитні кошти, за користування кредитними коштами була встановлена фіксована процентна ставка у розмірі 2700 грн., яка також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Перевіряючи розрахунок заборгованості за простроченими відсотками в період з 09.09.2015 року по 06.03.2016 року, суд виходить з наступного. У відповідності до с.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до п.1.2 підписаного кредитного договору, сторони передбачили, що у разі порушення термінів повернення кредиту відсоткова ставка становить 1,5% в день від суми кредиту та сплачується в день фактичного повернення кредиту. Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем у встановлений договором строк суми кредиту, відсотків, нарахованих позикодавцем в період дії договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в розмірі 16200 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оцінюючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних суд виходить з наступного. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). При цьому, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Так, проценти, визначені ст.ст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК, є платою за користування чужими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін сплачується боржником за весь період користування грошима, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд із цим, за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК, яка полягає в приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового обовязку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених стст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст.625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування 3% річних від простроченої суми, передбачені ст.625 ЦК, є правомірним. Водночас, як свідчить зміст ст.625 ЦК України, приписи означеної частини статті щодо розміру процентів, які підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, визначений ч.2 ст.625 ЦК України розмір відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення 3% річних задоволенню не підлягає. Вирішуючи позов в частині стягнення штрафу у розмірі 28\~822,40 суд,

Outcome: partial