Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» (надалі ТзОВ «ФК «Рантье») звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 25.06.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р07.201.72191, відповідно до якого остання отримала кошти в розмірі 18175,00 грн. зі сплатою 10% річних за користування кредитом, з погашенням кредиту та процентів за користування ним, у строки передбачені графіком щомісячних платежів. Проте, відповідач свої зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконала і станом на 30.03.2016 року загальна сума її боргу становить 19476,36 грн. 31.12.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Рантьє» було укладено договір факторингу №31/12-1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив (передав у власність) новому кредитору (факторові) право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Відповідно, ТОВ «ФК «Рантьє» набув право грошової вимоги за кредитним договором № Р07.201.72191. У звязку з цим, просить суд стягнути з відповідача на користь ТзОВ «ФК «Рантье» вказану заборгованість та судові витрати, повязані з розглядом справи. В судове засідання представник позивача не зявився, подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. А тому суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 25.06.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р07.201.72191, відповідно до якого остання отримала кошти в розмірі 18175,00 грн. зі сплатою 10% річних за користування кредитом, з погашенням кредиту та процентів за користування ним, у строки передбачені графіком щомісячних платежів (а.с. 5-6). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON]. належним чином не виконала взяті на себе зобовязання і як вбачається із розрахунку заборгованості, її борг станом на 30.03.2016 року за кредитним договором становить 19476,36 грн., з яких: 14430,33 грн. заборгованість за кредитом, 5046,03 грн. проценти та комісія (а.с. 11). 31.12.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Рантьє» було укладено договір факторингу №31/12-1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив (передав у власність) новому кредитору (факторові) право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Відповідно, ТОВ «ФК «Рантьє» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № Р07.201.72191 (а.с. 18-23). Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Рантье» встановлену в судовому засіданні суму заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат також підлягає до задоволення.

Outcome: approved