Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторіг Україна» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 65 791,90 дол. США, що у еквіваленті становить 1 634 270,80 грн., за кредитним договором № ML-302/126/2008, на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, отриманої після смерті [PERSON] шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу квартири з наданням всіх інших повноважень. В обґрунтування позову зазначено, що 22.04.2008 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № ML-312/126/2008, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в іноземній валюті на загальну суму 86 231,33 доларів США. Згідно п. 3. ч. 1 кредитного договору за користування кредитними коштами встановлена фіксована процентна ставка в розмірі 5,25%. На підставі п.1.5.1.3 ч. 2 договору при надходженні до банку коштів на виконання боргових зобов'язань, банк направляє їх на погашення боргових зобов'язань у відповідній черговості. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 22.04.2008 між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-302/126/2008. Згідно із п.п. 1.1, 1.2, 2.1 договору поруки, поручитель зобов'язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором щодо повернення основної суми кредиту, відсотків за користування кредитом, пені за прострочення повернення кредиту, прострочення сплати відсотків та штрафу за нецільове використання кредиту. Пунктом 1.9.1 ч. 2 кредитного договору, встановлено, що незважаючи на інші положення цього договору позивач має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначені частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за договором, у т.ч., але не виключно, встановлених п. 2.3 та ст. 3 договору та/або умовами Договору поруки. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Вимога вважається надісланою в день їх направлення на адресу позичальника, що зазначено в цьому договорі, за допомогою поштового зв'язку. До направлення вимоги на адресу позичальника прирівнюється також і їх вручення позичальнику чи його представникам (в тому числі особам, що мешкають разом з позичальником) під розписку. Проте зобов'язання із повернення грошових коштів у порушення норм ст.ст. 509, 530, 610, 612, 624, 625, 638, 1049, 1050, 1054 УК України по кредиту виконані не були. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.4 договору поруки у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, кредитор має право звернутися до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель приймає на себе зобов'язання виконання боргових зобов'язань протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання відповідної вимоги. Така вимога вважається отриманою поручителем, якщо кредитор надіслав її поштою за адресою, вказаною в цьому договорі. Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України - в разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх відповідачів разом, так і з будь-кого з них окремо. При цьому, згідно абз. 2 ч. 2 тієї ж статті ЦК України - солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов'язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, як і боржник, зокрема відповідає за сплату основного боргу і процентів, за відшкодування збитків, за сплату неустойки, якщо інше не встановлено договором поруки. За умовами договору факторингу від 27.05.2011 ПАТ «ОТП Банк» у відповідності ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-302/126/2008 від 22.04.2008, який був укладений між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник - ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON], а також за договором поруки № SR-302/126/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON]. Таким чином, до позивача на підставі ст. 512 ЦК України перейшло від ПАТ «ОТП Банк» право вимоги до відповідачів за кредитним договором та договором поруки. Зважаючи на невиконання позичальником зобов'язання з повернення кредиту, позивач вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка належить відповідачу, як солідарному боржнику та іпотекодавцю в рахунок погашення боргу за кредитним договором. Станом на 27.01.2016 заборгованість відповідача перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором складає 65 791,90 дол. США, що є заборгованістю за тілом кредиту, і в еквіваленті на гривню становить 1 634 270,80 грн. Зазначає, що 05.11.2015 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стало відома про смерть [PERSON] з повідомлення П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS], отримав [PERSON]. Посилаючись на ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, вважає, що [PERSON] як спадкоємець, який прийняв спадщину є боржником перед кредитором у межах вартості майна, отриманого у спадщину, зобов'язаний повідомити кредитора про відкриття спадщини та несе зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку, тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Зазначена позиція відображена в т.ч. і у Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». В забезпечення виконання зобов'язань боржника перед позивачем за кредитним договором 22.04.2008 укладений договір іпотеки № PML 302/126/2008, згідно із п.п. 3.1, 3.2 якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та належить іпотекодавцю - [PERSON] на праві власності. Відповідно до п.6.2 договору іпотеки іпотекодержатель (позивач) має право задовольнити із предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати боржником - відповідачем будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення відповідачем будь-якого із зобов'язань за ст. 5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України. За рахунок предмета іпотеки позивач може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені відповідачем і вимоги стосовно повного відшкодовування всіх збитків, завданих порушенням відповідачем його зобов'язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених позивачем у зв'язку із реалізацією його права (п. 6.1. іпотечного договору). Пунктом 6.4 договору іпотеки передбачено, що позивач має право застосувати спосіб позасудового врегулювання в порядку, передбаченому чинним законодавством України, у тому числі згідно зі ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Відтак посилаючись на ст.ст. 7, 35, 36, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» вважає, що має право задовольнити свої вимог в повному обсязі шляхом продажу предмета іпотеки, тому просить позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі (а.с 106). Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надав заперечення на позов, в яких відзначивши, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що між померлою жінкою відповідача - [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» 22.04.2008 був укладений договір № ML-302/126/2008 про надання їй споживчого кредиту у розмірі 86 231,33 доларів США на придбання житлової нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 5,25% річних на строк до 24.04.2023. 22.04.2008 між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № PML-302/126/2008, яким у заставу ПАТ «ОТП Банк» було передано належна [PERSON] двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. 22.04.2008 між [PERSON] як поручителем за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором, та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-302/126/2008, згідно якому він несе солідарну відповідальність за належне виконання боржником умов кредитного договору. 27.05.2011 права вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки були відступлені ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі Договору купівлі-продажу кредитного портфелю 27.05.2011. В зв'язку зі відступленням прав до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» як сторони за всіма трьома договорами іпотеки в обсязі і на умовах, що існували на момент набрання чинності договором купівлі-продажу кредитного портфелю. 22.11.2011 між [PERSON], ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору № ML-302/126/2008 від 22.08.2008, в якому вже ТОВ «ОТП Факторинг Україна» визначений як кредитор. Пунктом 2.1.3 цього договору обумовлено, що враховуючи, що кредит було отримано в доларах США, розрахунок боргових зобов'язань здійснюється в доларах США та фіксується в графіку платежів, який є невід'ємною частиною цього додаткового договору. Сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів буде здійснювати в національній валюті України - гривні із застосуванням для розрахунку Платежу офіційного курсу долара США до української гривні, встановленого Національним банком України на день сплати (додаток № 2) Також Додатком № 1 до додаткової угоди №3 сторонами було узгоджено новий графік платежів, яким було визначено новий щомісячний платіж - 959,76 доларів США, який був розрахований на весь період дії кредитного договору та був незмінним протягом всього терміну оплати (додаток №3) У той же день, 22.11.2011 боржником був здійснений перший платіж за додатковою угодою № 3 квитанцією №28. Згодом, 22.12.2011 боржником було здійснено чергову оплату по кредиту квитанцією № 16. Ці платежі не відображені у розрахунку позивача, доданого до позовної заяви, а вказані платежі лише за період з 22.05.2008 по 22.12.2008 та з 22.10.2012 по 22.05.2014. При цьому платежі, які здійснювала [PERSON] за життя після підписання додаткової угоди №3, позивач свідомо не включив до розрахунку з метою відображення наявності простроченого зобов'язання за життя боржника. Тобто майже річний період з моменту укладення додаткової угоди №3, з 22.11.2011 по 22.10.2012 позивач навмисно не відобразив. Вважає доводи позивача безпідставними про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем, як поручителем своїх зобов'язань за договором поруки щодо сплати суми кредиту, виникла заборгованість за кредитним договором станом на 23.03.2016 в розмірі 65 791,90 дол.США, що начебто дає йому підставу на звернення стягнення на предмет іпотеки. В той же час, позивач не вказує, коли боржником за життя було порушено умови кредитного договору, та в якій сумі. Вважає, що позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не підлягає задоволенню, оскільки зобов'язання за кредитним договором припинені. Так, 05.01.2012 [PERSON] (боржник) померла, що підтверджено свідоцтвом про її смерть. Оскільки [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» уклали двосторонню угоду, кредитний договір № ML-302/126/2008 від 22.04.2008, яким визначили права та обов'язки кожної сторони, зобов'язання за основним договором (договором кредиту) припинилися з моменту смерті боржника. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст.608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою, і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначає складові основного зобов'язання за кредитним договором, саме кредит (тіло кредиту) та проценти (відсотки). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином зобов'язання за кредитним договором є припиненими внаслідок дії закону, а саме ч. 1 ст. 598 та ч.1 ст. 608 ЦК України, з моменту смерті боржника, тобто з 05.01.2012. Внаслідок чого, будь яка вимога до спадкоємця щодо належного виконання умов кредитного договору після смерті боржника (спадкодавця) є незаконною. Окрім того, відповідач вважає, що припинилися зобов'язання за договором поруки № SR-302/126/2008 від 22.04.2008, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Договір не містить умов майнової поруки, як на те помилково вказує позивач, не містить умови виконання поручителем зобов'язань боржника у разі смерті боржника. За договором поруки (п.1.1) поручитель зобов'язується відповідати за повне та належне виконання боржником боргових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань. Зобов'язань щодо сплати кредиту у разі смерті боржника, договір поруки не містить. Строк дії поруки договором поруки не визначено. Застереження, що договір поруки діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором не є строком дії договору у розумінні ч. 1 ст. 252 ЦК України, де визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Отже, порука є припиненою у наслідок дії закону, а саме ч. 1 ст. 599 та ч.1 ст. 608 ЦК України, з моменту смерті боржника, тобто з 05.01.2012. Крім того, внаслідок смерті боржника, та з огляду на той факт, що боржник не залишила заповіту, відповідач як її чоловік є спадкоємцем за законом у відповідності до ст. ст. 1216-1218, 1261 ЦК України як той з подружжя, який пережив померлу особу. Таким чином, з моменту смерті боржника за основним зобов'язанням, правовідносини між позивачем та відповідачем втратили ознаки зобов'язального права та повинні розглядитися у рамках спадкового права, а саме книги шостої ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Згідно із п. 5 ч.1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Закон України «Про іпотеку» прямо пов'язує можливість відповідальності спадкоємця перед іпотекодержателем тільки у разі наявного порушення основного зобов'язання боржником, тобто за його життя, та у той період коли були чинні зобов'язання сторін за кредитним договором. Але як вбачається із наданих квитанцій, з моменту укладення додатку № 3 до договору кредиту, в якому сторони визначили нового кредитора у зобов'язанні, узгодили нову фіксовану відсоткову ставку на рівні 6,1% річних тощо, та до моменту смерті боржника, нею не було допущено прострочення виплат за кредитним договором (з додатками), тому підстав для звернення до спадкоємця ([PERSON].) з вимогою про стягнення боргу у межах вартості предмета іпотеки також відсутні. Вказує, що згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 по справі № 6-1286цс15, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - iпотекодавця, такий спадкоємець не несе вiдповiдальність перед iпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги iпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, якщо боржник та iпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки. Крім того, відповідач вказує, що позивачем пропущений строк на пред'явлення вимоги спадкоємцю. Будучи чоловіком померлої [PERSON], відповідач не заявив відмову від спадщини та прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, згідно із якою спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У якості спадкоємця померлої [PERSON], відповідач 10.01.2012 у відповідності до ч.1 ст.1281 ЦК України листом повідомив позивача про смерть боржника та долучив свідоцтво про її смерть. Окрім того, він звернувся з письмовою вимогою про підтвердження отримання повідомлення про смерть боржника, на що отримав відповідь позивача за № 302-02-3-3/472 від 01.08.2012, що його повідомлення про смерть боржника від 10.01.2012 було отримано позивачем та передано відповідному працівнику ТОВ «ОТП Факторинг». Отже, позивач був належним чином повідомлений про смерть боржника ще 10.01.2012. Тому посилання позивача про те, що про смерть боржника ([PERSON].) йому стало відомо лише 05.11.2015 не відповідає дійсності. Позивач в установлений законом термін не звернувся до нотаріальної контори за місцем проживання боржника, не надав належний запит про наявність або відсутність відкритої спадщини та наявності спадкоємців. Стаття 1219 ЦК України регламентує права та обов'язки, які не входять до складу спадщини, а саме, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Проте, вимогу про погашення боргу одноразовим платежем позивач до відповідача не пред'являв, позовну заяву подав у квітні 2016, з п'ятирічним пропуском строку, визначеним ст. 1281 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України, кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Зазначає, що стосовно дотримання строків звернення з вимогою до спадкоємця, наявності права власності на спадкове майно, Верховний Суд України у правовому висновку від 08.04.2015 по справі № 6-33цс15 зазначив, що аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Оскільки, кредитор пред'явив вимоги до спадкоємців поза межами зазначених строків, підставою для відмови кредитору у зверненні стягнення на спадкове іпотечне майно є саме ця обставина, а не факт неотримання спадкоємцями свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Наведені вище факти, відповідач просить суд вважати заявою про застосування наслідків пропуску строків позовної давності у відповідності до ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України. Додатково зазначає, що позивач не надав відомостей про ціну іпотечного майна, що позбавляє його права задовольнити свої вимоги шляхлм звернення стягнення на предмет іпотеки, адже відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Висновок щодо застосування даної норми права викладено у постановах Верховного Суду України від 27.05.2015р. № 6-61цс15, № 6-1561цс15 від 21.10.2015, № 6-1205цс15, від 23.12.2015. Також звертає увагу суду на необхідність дотримання правового обґрунтування при визначенні способу захисту порушеного права, про що вказано у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 02.11.2016 у справі № 6-2457цс16. Враховуючи викладене, просив відмовити у позові. Окрім того, представник відповідача надав зустрічний позов, в якому просив визнати припиненими правовідносини за кредитним договором та договором поруки, з аналогічних підстав, висловлених у запереченнях на первісний позов. Відзначив, що згідно із позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 21.11.2012 у справі №6-134цс12, звернення до суду із позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст.559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст.559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п.1 ч.2 ст. 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК, ст.ст. 3 - 5, II, 15, 31 ЦПК). Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п.7 ч.2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі №6-69цс11). Відтак, вважає, що ним обраний належний спосіб захисту цивільного права, передбачений ч. 3 ст. 16 ЦК України - інший, що встановлений договором або законом. За змістом ст.ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення. при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Уживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК, ст.ст. 3 -5, 11, 15, 31 ЦПК), у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст.559 ЦК, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі №6-20цс11). Враховуючи викладене, просив задовольнити його зустрічний позов, визнати припиненими правовідносини за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» від № ML-302/126/2008 від 22.04.2008 внаслідок смерті [PERSON] з 05.01.2012, визнати припиненою поруку за договором поруки № SR-302/126/2008 від 22.04.2008, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] в зв'язку з припиненням основного зобов'язання з 05.01.2012. Як вбачається з Журналу судового засідання від 14.07.2016 ухвалою суду від 14.07.2016 зустрічний позов [PERSON] прийнято до розгляду та вручено копію позову та заперечень представнику позивача (а.с. 93, 94). Вивчивши позицію позивача, вислухавши в судовому засіданні представника відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. Між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» 22.04.2008 був укладений договір № ML-302/126/2008 про надання споживчого кредиту в сумі 86 231,33 доларів США на придбання житлової нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 5,25% річних на строк до 24.04.2023 (а.с. 7 - 11). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 22.04.2008 між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-302/126/2008 (а.с. 12), згідно із п.п. 1.1, 1.2, 2.1 якого поручитель несе солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором. Як вказує позивач, зобов'язання із повернення кредитних коштів [PERSON] не виконані, тому станом на 27.01.2016 згідно із розрахунком утворилась заборгованість по тілу кредиту в сумі 65 791,90 дол. США, що в еквіваленті на курс гривні НБУ станом на 27.01.2016 (24,848956 грн.) становить 1 634 270,80 грн. (а.с. 21) Пунктом 1.9.1 ч. 2 кредитного договору, встановлено, що незважаючи на інші положення цього договору позивач має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначені частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за договором, у т.ч., але не виключно, встановлених п. 2.3 та ст. 3 договору та/або умовами Договору поруки. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Вимога вважається надісланою в день їх направлення на адресу позичальника, що зазначено в цьому договорі, за допомогою поштового зв'язку. До направлення вимоги на адресу позичальника прирівнюється також і їх вручення позичальнику чи його представникам (в тому числі особам, що мешкають разом з позичальником) під розписку. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.4 договору поруки у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, кредитор має право звернутися до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель приймає на себе зобов'язання виконання боргових зобов'язань протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання відповідної вимоги. Така вимога вважається отриманою поручителем, якщо кредитор надіслав її поштою за адресою, вказаною в цьому договорі. Як видно із матеріалів справи, доказів на підтвердження виконання умов п.п. 3.1, 3.2, 3.4 договору поруки позивач не надав. Як сама вимога, так і докази її направлення в матеріалах справи відсутні. На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.05.2011 та додатку № 1 до нього, ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором № ML-302/126/2008 від 22.04.2008, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], а також за договором поруки № SR-302/126/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] (а.с. 22 - 27). Отже, дійсно до позивача на підставі ст. 512 ЦК України перейшло від ПАТ «ОТП Банк» право вимоги до позичальника за кредитним договором та договором поруки. В забезпечення виконання зобов'язань боржника перед банком за кредитним договором 22.04.2008 було укладено договір іпотеки № PML 302/126/2008, згідно із п.п. 3.1, 3.2 якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та належить іпотекодавцю - [PERSON] на праві власності. Відповідно до п.6.2 договору іпотеки іпотекодержатель (позивач) має право задовольнити з предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати боржником - відповідачем будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення відповідачем будь-якого із зобов'язань за ст. 5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України. За рахунок предмета іпотеки позивач може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені відповідачем і вимоги стосовно повного відшкодовування всіх збитків, завданих порушенням відповідачем його зобов'язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених позивачем у зв'язку із реалізацією його права (п. 6.1. іпотечного договору). Пунктом 6.4 договору іпотеки передбачено, що позивач має право застосувати спосіб позасудового врегулювання в порядку, передбаченому чинним законодавством України, у тому числі згідно зі ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Позивач вказує, що зважаючи на невиконання позичальником зобов'язання з повернення кредиту, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка належить відповідачу, як солідарному боржнику та іпотекодавцю в рахунок погашення боргу за кредитним договором. Представник відповідача не заперечував, що дійсно 27.05.2011 права вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки були відступлені ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Втім, 22.11.2011 між [PERSON], ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору № ML-302/126/2008 від 22.08.2008 (а.с. 78 - 82), в якому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» визначено кредитором. Пунктом 2.1.3 цього договору обумовлено, що враховуючи, що кредит було отримано в доларах США, розрахунок боргових зобов'язань здійснюється в доларах США та фіксується в графіку платежів, який є невід'ємною частиною цього додаткового договору. Сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів буде здійснювати в національній валюті України - гривні із застосуванням для розрахунку Платежу офіційного курсу долара США до української гривні, встановленого Національним банком України на день сплати. Додатком № 1 до додаткової угоди №3 (а.с. 83, 84) сторонами було узгоджено новий графік платежів, яким було визначено новий щомісячний платіж - 959,76 доларів США, у т.ч. погашення основної суми кредиту, процентів та забезпечувальний платіж, який був розрахований на весь період дії кредитного договору - з 22.11.2011 по 24.04.2023 в сумі 1 324 446,23 грн. та був незмінним протягом всього терміну оплати. У той же день, 22.11.2011 боржником був здійснений перший платіж за додатковою угодою № 3 до кредитного договору № ML-302/126/2008 квитанцією №28 на суму 7 663,21 грн. (а.с. 85). 22.12.2011 боржником було здійснено чергову оплату по кредиту - квитанцією № 16 на суму 7 670,00 грн. (а.с. 86). Дані платежі не відображені у розрахунку позивача, доданого до позовної заяви, а вказані платежі лише період з 22.05.2008 по 22.12.2008 та з 22.10.2012 по 22.05.2014. При цьому платежі, які здійснювала [PERSON] за життя після підписання додаткової угоди №3, позивачем не включено до розрахунку. Отже, період з моменту укладення додаткової угоди №3, з 22.11.2011 по 22.10.2012 позивачем не відображено. У своєму позові позивач не вказує, в який момент боржником за життя було порушено умови кредитного договору, в якій сумі. 05.01.2012 [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 87). Позивач вказав, що 05.11.2015 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стало відома про смерть [PERSON] з повідомлення П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. В матеріалах справи міститься лист П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 17.12.2014, направлений на адресу ТОВ ОТП Факторінг Україна», яким повідомлено про те, що 12.12.2014 видано чоловіку померлої [PERSON], свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 20). На копії повідомлення містить штамп вхідної кореспонденції ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 05.01.2015 № 94 та напис відповідальної особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - «Шестіріков, Шинкаренко в роботу 05.01.15». Отже, як встановлено судом, позивачу стало відомо про смерть [PERSON] та про отримання [PERSON] свідоцтва на спадщину на квартиру, що є предметом іпотеки саме 05.01.2015, а не 05.11.2015, як на те вказує позивач. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою, і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначає складові основного зобов'язання за кредитним договором, саме кредит (тіло кредиту) та проценти (відсотки). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач вказує, що позивачем пропущений строк на пред'явлення вимоги спадкоємцю. [PERSON], як чоловік померлої [PERSON] не заявляв про відмову від спадщини та прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, згідно із якою спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 12.12.2014 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті дружини [PERSON] на ? частину іпотечної квартири [ADDRESS] (а.с. 88). [PERSON] 10.01.2012 у відповідності до ч.1 ст.1281 ЦК України листом повідомив позивача про смерть боржника та долучив свідоцтво про її смерть. Окрім того, він звернувся з письмовою вимогою про підтвердження отримання повідомлення про смерть боржника, на що отримав відповідь позивача за № 302-02-3-3/472 від 01.08.2012, що його повідомлення про смерть боржника від 10.01.2012 було отримано позивачем та передано відповідному працівнику ТОВ «ОТП Факторинг» (а.с. 89). Отже, позивач був повідомлений про смерть боржника 10.01.2012. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. В свою чергу, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, встановлений ст. 1281 ЦК України приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину або виконавця заповіту. Позивач в установлений законом термін не звернувся до нотаріальної контори за місцем проживання боржника, не надав належний запит про наявність або відсутність відкритої спадщини та наявності спадкоємців. Відтак, суд не приймає посилання позивача про те, що про смерть боржника [PERSON] йому стало відомо лише 05.11.2015. Статтею 1219 ЦК України визначено, що не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Вимогу про погашення боргу одноразовим платежем позивач до відповідача не пред'являв. Позовна заява надійшла до суду 12 квітня 2016 року, в матеріалах якої а також в інших матеріалах справи відсутні докази пред'явлення претензії через нотаріуса протягом шестимісячного строку з дня смерті боржника. Відтак позивач не набув права вимоги до відповідача та пропустив строк цієї вимоги майже на п'ять років. Як було зазначено, згідно ч. 4 ст. 1281 ЦК України, кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Щодо дотримання строків звернення з вимогою до спадкоємця, наявності права власності на спадкове майно, Верховний Суд України у правовому висновку від 08.04.2015 по справі № 6-33цс15 зазначив, що аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Оскільки, кредитор пред'явив вимоги до спадкоємців поза межами зазначених строків, підставою для відмови кредитору у зверненні стягнення на спадкове іпотечне майно є саме ця обставина, а не факт неотримання спадкоємцями свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Представник позивача у своїх запереченнях вказував на застосування наслідків пропуску строків позовної давності у відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України. Відтак, зобов'язання за кредитним договором є припиненими внаслідок дії закону, а саме ч. 1 ст. 598 та ч.1 ст. 608 ЦК України, з моменту смерті боржника, тобто з 05.01.2012. Внаслідок чого, будь яка вимога до спадкоємця щодо належного виконання умов кредитного договору після смерті боржника (спадкодавця) є незаконною. Виходячи із викладеного, суд не приймає посилання позивача на те, що згідно ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, [PERSON] як спадкоємець, який прийняв спадщину є боржником перед кредитором у межах вартості майна, отриманого у спадщину, зобов'язаний повідомити кредитора про відкриття спадщини та несе зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку, тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Суд приходить до висновку, що припинилися зобов'язання і за договором поруки № SR-302/126/2008 від 22.04.2008, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Даний договір не містить умов майнової поруки, як на те помилково вказує позивач, та не містить умови виконання поручителем зобов'язань боржника у разі смерті боржника. За договором поруки (п.1.1) поручитель зобов'язується відповідати за повне та належне виконання боржником боргових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань. Зобов'язань щодо сплати кредиту у разі смерті боржника, договір поруки не містить. Строк дії поруки договором поруки не визначено. Застереження, що договір поруки діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором не є строком дії договору у розумінні ч. 1 ст. 252 ЦК України, де визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У відповідності до ч.1 ст.608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою, і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою Згідно із ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що порука припиняється в разі припинення основного зобов'язання, отже смерть фізичної особи боржника, є підставою припинення поруки, тому що зобов'язання за кредитним договором припинилося, а зобов'язання щодо виконання боргових зобов'язань перейшли до спадкоємців померлої особи у межах успадкованого майна. Таким чином порука є припиненою у наслідок дії Закону, а саме ч. 1 ст. 599 та ч.1 ст. 608 ЦК України, з моменту смерті боржника, тобто з 05.01.2012. Крім того, внаслідок смерті боржника, та з огляду на той факт, що боржник не залишила заповіту, [PERSON] як чоловік, є спадкоємцем за законом у відповідності до ст. ст. 1216-1218, 1261 ЦК України як той з подружжя, який пережив померлу особу. Таким чином, з моменту смерті боржника за основним зобов'язанням, правовідносини між позивачем та відповідачем втратили ознаки зобов'язального права та повинні розглядитися у рамках спадкового права, а саме книги шостої ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Як було зазначено, згідно із п. 5 ч.1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Закон України «Про іпотеку» прямо пов'язує можливість відповідальності спадкоємця перед іпотекодержателем тільки у разі наявного порушення основного зобов'язання боржником, тобто за його життя, та у той період коли були чинні зобов'язання сторін за кредитним договором. Як видно із квитанцій про сплату заборгованості за кредитом 22.11.2011 та 22.12.2011 (а.с. 85, 86) з моменту укладення додатку № 3 до договору кредиту, в якому сторони визначили нового кредитора у зобов'язанні, узгодили нову фіксовану відсоткову ставку на рівні 6,1% річних, та до моменту смерті боржника [PERSON], нею не було допущено прострочення виплат за кредитним договором (з додатками), тому підстав для звернення до спадкоємця ([PERSON].) з вимогою про стягнення боргу у межах вартості предмета іпотеки також відсутні. Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 по справі № 6-1286цс15, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - iпотекодавця, такий спадкоємець не несе вiдповiдальність перед iпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги iпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, якщо боржник та iпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки. Позивач не надав відомостей про оцінку іпотечного майна. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», суд доходить висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015р. №6-61цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Такого ж висновку Верховний Суд України дійшов і при розгляді справи 6-1561цс15 від 21.10.2015р, також аналогічна правова позиція була викладена правовому висновку від 23.12.2015 по справі № 6-1205цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Зокрема, згідно із правовою позицією Верховного Суду України від 23.12.2015 по справі № 6-1205цс15, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Згідно правової позиції Верховного Суду України від 02.11.2016 по справі № 6-1907цс16, за вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Окрім іншого, позивачем не обґрунтований визначений ним спосіб захисту порушеного права. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 02.11.2016 по справі № 6-2457цс16, відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається із кредитного договору, сторони в пункті 1.9.1 ч. 2 встановили право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у частині - з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав доказів на підтвердження дотримання цього порядку, у зв'язку із чим не підтвердив своє право вимагати дострокового виконання кредитного договору. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Таку ж правову позицію Верховний Суд України висловив у справі № 6-1219 цс16. Враховуючи вискалене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову ТОВ «ОТП Факторіг Україна» до [PERSON] про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості у розмірі 65 791,90 дол. США (1 634 270,80 грн.) на предмет іпотеки та про задоволення зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «ОТП Факторіг Україна» про визнання припиненими правовідносини за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» № ML-302/126/2008 з 05.01.2012, визнати припиненою поруку за договором поруки № SR-302/126/2008 від 22.04.2008, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] в зв'язку з припиненням основного зобов'язання з 05.01.2012. У зв'язку із задоволенням зустрічного позову у відповідності до приписів ст. 88 ЦПК України з позивача - ТОВ «ОТП «Факторінг Україна» на користь відповідача - [PERSON] підлягає стягненню сплачений при поданні позову судовий збір в сумі 551,21 грн. Судовий збір в сумі 24 514,06 грн., сплачений позивачем при поданні позову стягненню не підлягає, у зв'язку із відмовою у позові. На підставі викладеного,

Outcome: approved