Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] подав до суду позовну заяву, в якій просить визнати за ним право власності на спадкове майно померлої [INFO] [PERSON] , а саме: будинок [ADDRESS] зі всіма належними до нього підсобними приміщеннями. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідачі по справі є його родичами, які, крім [PERSON] , були членами колгоспного двору, що за адресою: [ADDRESS] , головою якого був його дід [PERSON] , який помер [INFO] . Ніхто з рідних спадщини після смерті діда не прийняв, оскільки вважали, що власницею відповідно стала бабця [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкове майно складається з жилого будинку з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складала, а тому спадкування відбувалося за законом. Відповідачі, які є спадкоємцями першої та четвертої черг спадкування за законом відповідно, відмовились від прийняття спадщини та своїх часток в майні колгоспного двору на його користь. Відтак він як єдиний спадкоємець за законом звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бабусі [PERSON] , проте отримав відмову у видачі такого у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок разом з належними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS] , що позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому він змушений звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спірне будинковолодіння. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 квітня 2021 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 20/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.04.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 26.04.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 21/. Розгляд справи по суті відбувся 24.05.2021 за участю позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на мотиви, викладені в позовній заяві, та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали клопотання, в яких просять розглянути дану справу за їх відсутності, позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачами слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 20 вересня 1988 року право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] /а.с. 10/. Судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] станом на 15.04.1991 рахується як «колгоспний двір»: [PERSON] - голова двору, члени колгоспного двору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні встановлено та підтверджується копією свідоцтва про смерть, що [INFO] помер [PERSON] , про що 08 травня 2003 року зроблено актовий запис № 4 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 8/. Відповідно до довідок № 142 та № 88, виданих виконавчим комітетом Стинавської сільської ради Стрийського району Львівської області, [PERSON] до дня смерті проживав у [ADDRESS] Разом з ним проживали та були зареєстровані дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , невістка [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] /а.с. 18/ Відповідно до статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] прийняла дружина [PERSON] , оскільки як спадкоємець за законом фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується копією свідоцтва про смерть, що [INFO] померла [PERSON] , про що 27 січня 2020 року зроблено відповідний запис № 2 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 9/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої увійшло належне їй на час смерті майно, яке складається з частини жилого будинку з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленим 23.03.2021 на замовлення позивача, будинковолодіння складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 55,8 кв.м, житловою - 32,2 кв.м, веранди «а», сходів «а1», літньої кухні «Б», прибудови «б», сараю «Д», сараю «Е», навісу «З», убиральні «Ж», навісу «Є», воріт № 1, воріт № 2, огорожі № 3, огорожі № 4 /а.с. 11-16/. Згідно з висновком про вартість майна від 08.02.2021, складеним ТОВ «Експерт-Дім-Послуги», вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , становить 120124 грн /а.с. 17/. За життя [PERSON] заповіту не складала. Судом встановлено та підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] , свідоцтва про народження від 05.10.1990, паспорта громадянина України серії [NUMBER] , що позивач [PERSON] є онуком спадкодавця [PERSON] . Відтак останній відноситься до спадкоємців п`ятої черги спадкування за законом. Іншими живими спадкоємцями попередніх черг є відповідачі по справі /а.с. 5-7/. Оглядом витребуваної копії спадкової справи № 257/2020 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено факт звернення позивача [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та відмову від спадщини інших спадкоємців, відповідачів по справі, на його користь. Крім цього, в поданих клопотаннях відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та в судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнали позов та відмовилися від належних їм часток у спадщині, що відкрилася, та в майні колишнього колгоспного двору /а.с. 26-34/. Однак постановою нотаріуса Стрийської ДНК відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок разом з належними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS] , що позбавляє можливості позивача належним чином реалізувати свої спадкові права. Відтак судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок після смерті [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак при ухваленні рішення по даній справі слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору суд виходить з того, що Закон Української РСР «Про власність» не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини. У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», тобто з 1 липня 1990 року. Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовуються загальні правила щодо спадкування. На день відкриття спадщини після [PERSON] , яка померла [INFO] , правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями книги шостої ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Частиною першою ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. Як вбачається зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Як роз`яснено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на житловий будинок, іншу споруду. Згідно з ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які в своїй сукупності є достатніми. Таким чином, враховуючи, що позивач отримати свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі такого; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, відмовившись від свої часток у майні колгоспного двору та спадщині в користь позивача, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем на його вимогу.

Outcome: approved