Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кі Фанд Менеджмент» у березні 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з останнього на свою користь 1 500, 00 дол. США за договором №16-2-2110 від 10.10.2016, що еквівалентно 40 470 грн. Позов обґрунтований тим, що 10 жовтня 2016 року між ним та відповідачем укладено договір № 16-2-2110. Відповідно до пункту 1 Розділу 1 договору сторони домовилися об`єднати зусилля з метою реалізації програми інноваційного освітнього проекту UNIT Factory. Позивач посилався на те, що розділом 2 договору передбачено, що UNIT Factory в жодному разі не буде вимагати від слухача будь-яких платежів щодо програми, однак у випадку односторонньої, безпідставної, тобто не з вини UNIT Factory, відмови слухача від програми після 08 січня 2017 року або його відрахування за умовами цього договору, слухач зобов`язаний компенсувати UNIT Factory витрати на свою участь у розмірі еквіваленту 1 500 доларів США. Компенсація сплачується одноразово і не залежить від часу участі слухача у програмі. Пояснено, що UNIT Factory (Ukrainian National IT Factory) - єдиний в Україні заклад, що працює за стандартами інноваційної французької Школи 42. Школа 42 заснована у 2013 році у Франції як приватна школа програмування. Процес, що має тотожність із навчанням, відбувається 24/7 в режимі колаборації. Процес здобуття професійних навичок відбувається шляхом роботи над проектами в режимі «глибокого вивчення». У його основі лежить колективне навчання, що допомагає розкрити творчі здібності студентів під час роботи над проектами. Програма відкрита для випускників і студентів, для тих, хто вже працює, але хоче змінити професію. Ним забезпечено надання відповідачу усіх навчальних матеріалів (програмне забезпечення, технічне завдання та супровідна технічна документація з проекту, презентаційні матеріали). Зазначено, що умовою досягнення згоди між сторонами та укладення договору про об`єднання зусиль є реалізація інноваційного освітнього проекту, в рамках якого відповідач погодився отримати можливість приймати участь у програмі. Позивач посилався на те, що згідно з відомостями системи обліку востаннє відповідач знаходився в системі (фактично брав участь в програмі курсу) 17 жовтня 2017 року. Згідно з умовами договору обов`язок компенсації настає у випадку відмови слухача від програми після 08 січня 2017 року. Позивач вказав, що відповідач відмовився від участі в програмі і односторонньому порядку після 08 січня 2017 pоку, у зв`язку з чим має компенсувати погоджені в договорі й понесені витрати. Зазначено, що будь-яких пояснень з боку відповідача на адресу позивача з поясненнями причин пропуску й системного ігнорування та/або запитів для надання додаткової інформації курсу не надходило. Програма курсу не передбачає заміщення слухача, який вибув на іншого. Посилався на те, що 22.01.2018 на адресу відповідача направлено листа-вимогу сплатити суму у розмірі еквіваленту 1 500 дол. США із зазначенням призначення платежу «компенсація витрат за Договором № 16-2-2110 від 10.10.2016 протягом 7 календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Вказав, що 09.02.2018 відповідач надіслав лист-відповідь на зазначену вимогу, у якому відмовився від сплати компенсаційних витрат з посиланням на відсутність обов`язкової ліцензії у «UNIT Factory» на законне право надавати послуги з освітнього характеру. Позивач вважає вказану відмову необґрунтованою та надуманою, зокрема, посилаючись на те, що зміст програми, умови вступу та участі в ній не передбачають отримання ліцензії, позивач не є закладом освіти, відтак - твердження про обов`язкову наявність ліцензій є безпідставними. На переконання позивача, відповідач ухиляється від виконання зобов`язання. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 16.03.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 01.06.2018 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити. У своєму відзиві відповідач підтвердив факт укладення договору №16-2-2110 від 10.10.2016. В обґрунтування підстави для відмови у задоволенні позову посилався на те, що жодних знань, навичок і умінь слухачів ніхто не вчив. Відповідач стверджував, що фактично слухачі працювали на позивача, розробляючи комп`ютерні програми безкоштовно. Пояснено, що освітня програма була поділена на рівні: з 1 по 21, тому в залежності від складності рівня не всі слухачі могли виконати складні технічні завдання. При недосягнення певного рівня у встановлений договором строк, слухач, який не зміг досягнути необхідного рівня, відраховувався, його обліковий запис блокувався позивачем, логіни та паролі змінювалися , тобто, будь-який слухач автоматично не мав більше доступу до сервера, не міг брати участь у програмі далі. Після відрахування слухача, йому на електронну адресу направлявся лист з пропозицією розірвати договір з позивачем за згодою сторін за умови сплати компенсації витрат у розмірі 1500 дол. США, тобто, ініціатором розірвання договору у всіх випадках завжди був саме позивач, а не слухач. Позивач стверджував, що саме така ситуація виникла і у нього, він не зміг досягнути сьомого рівня, після чого його обліковий запис у програмі був заблокований позивачем, він отримав повідомлення від позивача з двома варіантами договору навчання з обов`язком сплатити кошти у розмірі 1500 дол. США. Посилався на те, що твердження позивача про те, що він відмовився від участі у програмі без будь-яких пояснень причин пропуску й системного ігнорування навчання є безпідставними та не підтвердженими доказами, а вимога про сплату компенсації за участь у програмі інноваційного освітнього проекту «UNIT Factory» є неправомірною. Відповідач стверджував, що позивачем порушені вимоги ЗУ «Про вищу освіту», у компанії відсутня ліцензія, та як результат, відсутнє законне право надавати такі послуги. Ухвалою суду від 09.10.2018 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представником позивача заявлено про зміну найменування позивача. Протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Кі Фанд Менеджмент» № 16-07/19 від 16 липня 2019 року прийнято рішення про зміну найменування ТОВ «Кі Фанд Менеджмент» на ТОВ «ЮФ`ЮЧЕР Україна», яке є повним правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ «Кі Фанд Менеджмент». Також представником позивача у судовому засіданні надано додатково письмові пояснення, в яких зазначено, що відповідач при укладенні договору про участь у програмі ознайомився та погодився на три роки навчального процесу - без сплати будь-яких платежів, три роки практичного процесу - роботи на території України на власний вибір та розсуд й на власну користь ( без сплати позивачу будь-яких відсотків, роялті, інших платежів тощо). Протягом практичної частини ( три роки ) позивач взяв на себе обов`язки допомагати й технічно підтримувати відповідача - без сплати будь-яких платежів. Умовами договору передбачена сплата компенсації, єдиною умовою виникнення обов`язку по сплаті є безпідставне та необґрунтоване залишення програми відповідачем або його відрахування з умовами договору. Зазначено, що рік забезпечення програми передбачає такі витрати: Інтернет - 270 000, 00 грн.; меблі - 850 280, 43 грн.; забезпечення роботи серверної - 1 403 521, 54 грн.; стаціонарні комп`ютери - 51 976, 86 грн.; оренда приміщення - 11 200 363, 05 грн.; комунальні послуги - 2 767 748, 46 грн. Сукупно наведені витрати складають не менше 16 543 888, 70 грн. на рік. Посилається на те, що позиція відповідача зводиться до економічного обґрунтування стягуваної суми, однак на відміну від категорії спорів по стягненню кредиторсько-дебіторської заборгованості, дана категорія спорів презюмує домовленість сторін сплатити компенсацію на випадок припинення участі відповідачем у програмі. З огляду на наведене представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що 10 жовтня 2016 року між останніми укладено договір № 16-2-2110. Відповідно до пункту 1 Розділу 1 договору сторони домовилися об`єднати зусилля з метою реалізації програми інноваційного освітнього проекту UNIT Factory. Розділом 2 договору передбачено, що UNIT Factory в жодному разі не буде вимагати від слухача будь-яких платежів щодо програми, однак у випадку односторонньої, безпідставної, тобто не з вини UNIT Factory, відмови слухача від програми після 08 січня 2017 року або його відрахування за умовами цього договору, слухач зобов`язаний компенсувати UNIT Factory витрати на свою участь у розмірі еквіваленту 1 500 доларів США. Компенсація сплачується одноразово і не залежить від часу участі слухача у програмі. Представник позивача в судовому засіданні зазначила і цього не спростовував відповідач, що востаннє він знаходився в системі (фактично брав участь в програмі курсу) 17 жовтня 2017 року. За таких обставин, відмови відповідача від Програми після після 08 січня 2017 pоку, в останнього виник обов`язок компенсації витрат за участь у програмі. 22.01.2018 на адресу відповідача позивачем направлено листа-вимогу сплатити суму у розмірі еквіваленту 1 500 дол. США із зазначенням призначення платежу «компенсація витрат за Договором № 16-2-2110 від 10.10.2016 протягом 7 календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Представник позивача в судовому засіданні зазначила, чого не не спростовувала сторона відповідача, зазначена сума останнім сплачена не була. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 09.02.2018 надіслано лист-відповідь на зазначену вимогу, у якому останній відмовився від сплати компенсаційних витрат з посиланням на відсутність обов`язкової ліцензії у «UNIT Factory» на законне право надавати послуги з освітнього характеру, де також просив припинити неправомірні дії ( вимагання грошових коштів ) щодо нього. Згідно довідки про забезпечення з боку UNIT Factory учасника програми матеріально-технічною базою на безоплатній основі впродовж виконання проекту від 02 березня 2018 року № 1-03, відповідачу були створені умови для комфортного перебування та навчання, зокрема: забезпечення комп`ютером iMac (Retina 5К, 27-inch, Late 2015 ) та високошвидкісним інтернетом; доступом до кухні, обладнаної мікрохвильовими печами, чайниками, холодильниками, вендинговими автоматами з кавою, снеками та сендвічами; доступ до ігрової кімнати з приставками Gaming console PS4 Pro та комп`ютерними іграми, настільними іграми та пуфами; доступ до шумоізольованої бібліотеки; простором для роботи з власним ноутбуком, обладнаний розетками, інтернет-портами, проектором; два столи з настільним футболом та два столи з настільним тенісом; до безкоштовного спортивного залу; знижкам в UNIT.Cafe та безкоштовним доступом до всіх конференцій, хакатонів та мітапів, які відбуваються на території UNIT Factory та UNIT.City Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що всі витрати, пов`язані з наданням послуг з навчання, а також забезпечення дозвілля в період навчання, позивач взяв на себе. Єдиною умовою виникнення обов`язку по сплаті є безпідставне та необґрунтоване залишення програми відповідачем, як слухачем. Відповідач, у свою чергу, не зміг спростувати зазначеного у судовому засіданні. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Уклавши дані договори на умовах, викладених у них, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в них закріплені. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, вважає, що надані позивачем докази в обґрунтування пред`явленого позову належними і допустимими, достовірними і достатніми, оскільки містять у собі інформацію щодо предмету позову і вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем умов договору, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Судом не приймається до уваги позиція відповідача, оскільки, обставини, на які він посилається не є предметом розгляду даного спору. Крім того, допитаний у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не вказали нічого, що мало б істотне значення для вирішення справи, а тому їх показання судом до уваги не приймаються. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього та висновку суду про задоволення вимог позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Outcome: approved