Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю „ТД „Україна звернулося в суд з вищевказаним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги в ході судового розгляду, просило визнати недійсним укладений 12 лютого 2015 року між [PERSON] та ФГ «Елена» договір оренди земельної ділянки розміром 4,46 га, кадастровий номер 6522680500:04:013:0013; зобовязати Горностаївське РУЮ Херсонської області скасувати державну реєстрацію права оренди вказаної земельної ділянки за ФГ «Елена», реєстраційний запис № 9138611; вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування своїх вимог ТОВ «ТД Україна» послалося на те, що 01 лютого 2003 року [PERSON] передала належну їй земельну ділянку розміром 4,46 га в оренду ТОВ „ТД „Україна на строк пять років, про що між ними був укладений договір оренди землі. 13 лютого 2003 року цей договір зареєстрований Великоблаговіщенською сільською радою Горностаївського району Херсонської області в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 86. 05 грудня 2006 року між ТОВ „ТД „Україна та [PERSON] укладена додаткова угода №49 до вказаного договору оренди земельної ділянки, якою сторони продовжили строк дії основного договору оренди до десяти років - до 01 лютого 2013 року. Ця додаткова угода 08 травня 2009 року зареєстрована у Горностаївському районному реєстраційному відділі Херсонської РФ ДП Центр ДЗК. 05 січня 2013 року між ТОВ „ТД „Україна та [PERSON] укладено додаткову угоду № 45 до вказаного договору оренди земельної ділянки, якою сторони продовжили строк дії основного договору оренди до двадцяти років - до 13 лютого 2023 року. ТОВ „ТД „Україна вважає, що так як 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягає не договір оренди землі, а право оренди, додаткова угода № 56 від 05 січня 2013 року набрала чинності з моменту її підписання сторонами і державної реєстрації не потребувала. Право оренди після укладення цієї угоди ТОВ «ТД «України» не зареєструвало, оскільки законом не визначено терміну, протягом якого це право підлягає державній реєстрації. В березні 2015 року позивач дізнався, що відповідач [PERSON]О 12 лютого 2015 року уклала договір оренди належної їй земельної ділянки розміром 4,46 га з ФГ «Елена» та 23 березня 2015 року реєстраційною службою Горностаївського РУЮ Херсонської області здійснена державна реєстрація права оренди вказаної земельної ділянки за ФГ «Елена» На думку позивача, [PERSON] не мала права без припинення діючого договору оренди з ним укладати новий договір оренди, оскільки існуючий між ними договір набув чинності з моменту досягнення згоди з усіх його істотних умов та підписання. Крім того, позивач вважає, що укладення [PERSON] договору оренди з ФГ «Елена» порушило його право орендаря, яке підлягає захисту. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснили, що між [PERSON] та ТОВ «ТД «Україна» існують триваючі відносини щодо оренди земельної ділянки, починаючи з 2003 року по даний час, оскільки додатковими угодами до основного договору продовжено строк його дії до 13.02.2023 року. Зазначили, що при укладенні основного договору та додаткових угод до нього між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, вони скріпили їх своїми підписами, а отже вони набули чинності. З 01 січня 2013 року обовязкової державної реєстрації договорів оренди не вимагалось, оскільки після внесення змін до ч.3 ст.640 ЦК України та виключення статей 18, 20 із Закону України „Про оренду землі державній реєстрації підлягає не договір оренди землі, а право оренди. Зазначили, що право оренди належної [PERSON] земельної ділянки за ТОВ «ТД «Україна» не зареєстровано. Але ні закон, ні договір не визначає терміну, протягом якого це право повинно бути зареєстроване, а тому ТОВ «ТД Україна» могло його зареєструвати протягом усього часу, від часу укладення договору до закінчення його дії. Підтвердили, що з 2015 року земельна ділянка, належна [PERSON], обробляється ФГ «Елена». Вважають, що [PERSON] не могла укладати новий договір оренди в той час, коли існує діючий договір оренди з ТОВ «ТД Україна». Саме цим порушено право оренди позивача, яке підлягає захисту у відповідності з положеннями ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України шляхом визнання недійним оспорюваного договору оренди та скасування державної реєстрації права оренди належної [PERSON] земельної ділянки за ФГ «Елена». Просили задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], він же представник ФГ «Елена», - [PERSON] проти позову заперечив та пояснив, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,46 га., розташованої на території Великоблаговіщенської сільської ради Горностаївського району Херсонської області. 01 лютого 2003 року [PERSON] передала належну їй земельну ділянку в оренду ТОВ „ТД „Україна на строк пять років, про що між сторонами був укладений договір оренди землі. Строк дії цього договору оренди закінчився 01 лютого 2008 року. Додаткові угоди до договору оренди були укладені після закінчення строку дії основного договору, а тому правового значення не мають. Крім того, з 01.01.2013 року обовязковій державній реєстрації підлягало право оренди. Разом з тим, своє право оренди за договором на земельну ділянку, належну [PERSON], розміром 4,46 га позивач не зареєстрував, а тому не набув цього права. За таких обставин [PERSON], не маючи ні з ким орендних правовідносин, 12 лютого 2015 року передала належну їй земельну ділянку в оренду ФГ «Елена» на 10 років, про що між сторонами був укладений договір оренди землі. На підставі вказаного договору 23 березня 2015 року за ФГ «Елена» реєстраційною службою Горностаївським РУЮ Херсонської області зареєстровано право оренди. Договір оренди землі, укладений між [PERSON] та ФГ «Елена», відповідає вимогам чинного законодавства, був спрямований на настання реальних наслідків, відповідає волі сторін, які, дійшовши згоди з усіх істотних умов договору, підписали його. Вважає, що укладенням [PERSON] договору оренди з ФГ «Елена» жодних прав ТОВ «ТД «Україна» не порушено, а тому підстав для визнання оспорюваного договору недійсним немає. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача - Горностаївського РУЮ Херсонської області та представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Відділу Держземагенства у Горностаївському районі Херсонської області в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від них до суду надійшли заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Суд вважав можливим розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідачів [PERSON] та ФГ «Елена», дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХС № 040754, виданого 11 лютого 2002 року Великоблаговіщенською сільською радою Горностаївського району Херсонської області, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,46 га., розташована на території Великоблаговіщенської сільської ради Горностаївського району Херсонської області, кадастровий номер 6522680500:04:013:0013. 01 лютого 2003 року [PERSON] передала належну їй земельну ділянку в оренду ТОВ „ТД „Україна строком на пять років, про що між ними був укладений договір оренди земельної ділянки. Цей договір зареєстрований Великоблаговіщенською сільською радою Горностаївського району Херсонської області, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 13 лютого 2003 року за № 86 (а.с. 5). 05 грудня 2006 року між [PERSON] та ТОВ „ТД „Україна укладено додаткову угоду № 49 до договору оренди земельної ділянки, якою продовжено строк дії основного договору оренди до десяти років - до 01 лютого 2013 року. Додаткова угода зареєстрована Горностаївським районним реєстраційним відділом Херсонської регіональної філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру, про що вчинено запис від 08 травня 2009 року за № 040972200144 (а.с. 6). 05 січня 2013 року між [PERSON] та ТОВ „ТД „Україна була укладена додаткова угода № 45 до договору оренди земельної ділянки від 01.02.2003 року, якою був продовжений строк дії основного договору оренди до двадцяти років - до 13 лютого 2023 року (а.с. 7). З довідки ТОВ «ТД «Україна» від 11 серпня 2015 року встановлено, що за користування земельною ділянкою, належною [PERSON], позивачем за 2012-2014 роки їй виплачена орендна плата (а.с. 10). Також судом встановлено та не заперечено сторонами, що 12 лютого 2015 року [PERSON] та ФГ «Елена» укладено договір оренди земельної ділянки розміром 4,46 га, кадастровий номер 6522682500:04:013:0013 (а.с. 90-93). На підставі даного договору 23 березня 2015 року за ФГ «Елена зареєстровано право оренди, про що державним реєстратором вчинено реєстраційний запис про інше речове право № 9138611 (а.с. 95-96, 97- зворотній бік). Згідно угоди про обмін земельними ділянками від 20.04.2015 року, укладеного між ТОВ «ТД «Україна» та ФГ «Елена» (а.с. 65-66), а також додатку 1 до неї (а.с. 62) встановлено, що з метою оптимізації ведення сільськогосподарського виробництва сторони обмінялись земельними ділянками, які знаходяться в них у користуванні, в тому числі і земельною ділянкою, належною [PERSON] Відповідно до ст. 90 ЗК України власник земельної ділянки має право передавати земельну ділянку в оренду. Згідно ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Спеціальним Законом, який регулює орендні відносини, є Закон України „Про оренду землі. Статтею ст.13 Закону України „Про оренду землі визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом статей 18, 20 Закону України „Про оренду землі, в редакції, яка діяла на момент укладення договору оренди між ТОВ «ТД Україна та [PERSON] від 01.02.2003 року та додаткової угоди № 49 від 05.12.2006 року до нього, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом з тим, цивільні права та обовязки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-162цс13. З 01 січня 2013 року, а отже станом на час укладення додаткової угоди № 45 від 05 січня 2013 року до договору оренди між [PERSON] та ТОВ «ТД «Україна» положення статей 18, 20 Закону України „Про оренду землі щодо обовязкової державної реєстрації договорів оренди землі виключені. Разом з цим,статтею 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. За змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Положеннями статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статі 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав є обов'язковою. Частиною першою статті 4 Закону встановлено, що обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянста, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема й право оренди земельної ділянки. Аналізуючи зібрані у справі докази, виходячи із приписів законодавчих норм, які врегульовують питання оренди землі, моменту укладення договорів оренди, набрання ними чинності та виникнення права оренди, суд приходить до наступних висновків. Пятирічний строк дії договору оренди земельної ділянки, укладеного 01 лютого 2003 року між [PERSON] та ТОВ „ТД „Україна, мав би закінчитися 01 лютого 2008 року. Проте, в межах строку його дії сторони вирішили питання про його продовження до 01 лютого 2013 року, уклавши 05 грудня 2006 року додаткову угоду № 54. Ця додаткова угода пройшла процедуру державної реєстрації 08 травня 2009 року, а тому набрала чинності. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що станом на час укладення додаткової угоди № 45 від 05 січня 2013 року до договору оренди між [PERSON]О та ТОВ «ТД «Україна», виникнення у особи права оренди законодавець повязує з реєстрацією цього права. Тобто, зміни до договору оренди стосовно істотних умов договору, і як наслідок набуття орендарем права оренди є чинними (дійсними) з моменту державної реєстрації цих прав. Уклавши з [PERSON] додаткову угоду № 45 від 05 січня 2013 року щодо продовження строку дії основного договору оренди до 13 лютого 2023 року, ТОВ «ТД «Україна» не набуло права оренди належної [PERSON] земельної ділянки, оскільки не зареєструвало його у відповідності до приписів Закону України «Про оренду землі», статті 125 ЗК України. Фактично між [PERSON] та ТОВ «ТД «Україна» існували триваючі правовідносини з використання землі на підставі укладеного договору оренди та додаткових угод до нього. Однак, саме відсутність у ТОВ «ТД «Україна» права оренди землі, яке за приписами ст.125 ЗК України повязане з його державною реєстрацією, не створило для ТОВ «ТД «Україна» юридичних наслідків за договором та надало можливість [PERSON] 12 лютого 2015 року укласти договір оренди з ФГ «Елена» та Горностаївському РУЮ Херсонської області зареєструвати 23 березня 2015 року на підставі вказаного договору право оренди на спірну земельну ділянку за ФГ «Елена». Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини щодо оренди землі між ТОВ «ТД «Україна» та [PERSON] припинились у звязку з укладенням останньою нового договору з ФГ «Елена» та реєстрацією 23 березня 2015 року права оренди за останнім. Правовою гарантією на судовий захист особистого немайнового права та інтересу особи являється ст. 16 ЦК України, яка одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачає визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Частина перша ст.215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що укладення договору оренди землі від 12 лютого 2015 року [PERSON] та ФГ «Елена» було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства. Сторони дійшли згоди, щодо всіх істотних умов договору, скріпили їх своїми підписами, зміст цього правочину, не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, у встановлений законом спосіб ФГ «Елена» 23 березня 2015 року за даним договором зареєструвало своє право оренди, про що державним реєстратором вчинено реєстраційний запис № 9138611, тому підстав для визнання цього договору недійсним та скасування державної реєстрації права оренди за ФГ «Елена» суд не вбачає. При встановлених обставинах суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ТД Україна» задоволенню не підлягають, як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. ТОВ «ТД «Україна» не доведено наявності у нього права оренди належної [PERSON] земельної ділянки, як і порушення цього права, що свідчить про відсутність правових підстав для захисту цього права шляхом визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 12 лютого 2015 року між [PERSON] і ФГ «Елена», та скасування державної реєстрації права оренди за останнім. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У звязку з залишенням позову без задоволення здійснені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed