Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

ТзОВ «Кредит Ту Ю» звернулось до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в червні 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до повіреного позивача із проханням про оформлення кредитного договору та надання відповідачу розмірі 50 000 гривень. Повірений надіслав на електронну пошту позивача копії паспорта, довідки про місце проживання та довідки про доходи відповідача, а також Заяви-анкети позичальника, необхідних для ідентифікації відповідача, як позичальника. Проте в подальшому кредитний договір відповідач укласти відмовився. Разом з тим, внаслідок технічної помилки позивач платіжним дорученням № 87801 від 01.07.2019р. перерахував на картковий рахунок відповідача [PERSON] суму у розмірі 50 000 гривень. Таким чином, відповідач отримав зазначену суму без будь-якої правової підстави. Після виявлення помилки працівники позивача у телефонному режимі неодноразово звертались до відповідача з пропозицією повернути безпідставно отриману грошову суму. Відповідач спочатку погоджувався повернути зазначені кошти, проте в подальшому відмовився від їх повернення. 30.10.2019р. на адресу відповідача було направлено Гарантійний лист за № 85/2019 з пропозицією повернути помилково перераховану суму. 02.12.2019р. позивачем повторно направлено на адресу відповідача лист за № 106/20р. з пропозицією про повернення безпідставно отриманих коштів. Кошти відповідачем не повернуто. Оскільки відповідач 01.07.2019р. безпідставно отримав суму у розмірі 50 000 гривень, то зобов`язання відповідача з повернення коштів виникло з 02.07.2019р. і триває по 10.01.2020р., що складає період тривалістю 192 дні. Річні складають: 50 000грн. /100 % X 3 % / 365 днів X 192 дні = 789,04грн. Загальна сума, що підлягає стягненню складає: 50 000грн. + 789,04грн. = 50 789,04грн. Посилаючись на ст.ст.536, 625, 1212, 1214 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму безпідставно отримані кошти у розмірі 50 000 гривень, 789,04 гривень річних та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача у позовній заяві просив справу розглядати у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що в червні 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до повіреного позивача із проханням про оформлення кредитного договору та надання відповідачу 50 000 гривень. Повірений надіслав на електронну пошту позивача копії паспорта, довідки про місце проживання та довідки про доходи відповідача, а також Заяви-анкети позичальника, необхідних для ідентифікації відповідача, як позичальника. Проте в подальшому кредитний договір відповідач укласти відмовився. Внаслідок технічної помилки позивач платіжним дорученням № 87801 від 01.07.2019р. перерахував на картковий рахунок відповідача [PERSON] суму у розмірі 50 000 гривень. 30.10.2019р. на адресу відповідача було направлено Гарантійний лист за № 85/2019 з пропозицією повернути помилково перераховану суму. 02.12.2019р. позивачем повторно направлено на адресу відповідача лист за № 106/20р. з пропозицією про повернення безпідставно отриманих коштів. Зобов`язання відповідача з повернення коштів виникло з 02.07.2019р. Станом на 10.01.2020р. кошти відповідачем не повернуто. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Це свідчить про те, що письмова форма договору позики у формі боргової розписки з огляду на її реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені цим договором. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, потрібно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки. Договір позики, за своєю юридичною природою, є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання та повернення. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: - є набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; - мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; - відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК). До відсутності правової підстави відноситься також ситуація, коли коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Зокрема, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним або коли закінчився строк дії договору, на підставі якого особа користувалася майном, тощо. Підставою виникнення зобов`язання із безпідставного збагачення можуть бути як дії набувача майна або потерпілого, так і події. При цьому поведінка набувача майна може бути як правомірною (коли він набуває майно внаслідок помилки, без умислу зі своєї сторони), так і неправомірною (коли набувач майна свідомо подає підроблені документи для отримання пільги або здійснює якісь інші неправомірні діяння з метою отримання безпідставного збагачення). Як передбачено статтею 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Період користування відповідачем безпідставно набутими коштами становить 192 дні (з 02.07.2019р. по 10.01.2020р.) і сума 3% річних становить 789,04 гривні (50 000грн. /100 % X 3 % / 365 днів X 192 дні = 789,04грн.). Враховуючи вищевикладене, суд знаходить обґрунтовані підстави для задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Сплачений позивачем при зверненні до суду судовий зьбір у розмірі 2102 гривні підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного, ст.ст.202, 536, 625, 1046, 1047, 1049, 1212, 1214 ЦК України,

Outcome: approved