Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що 01.02.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (після перейменування ПАТ «ВТБ Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №6/08 В-R 511, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит в сумі 43879 доларів США під 12,5% річних, на строк до 31.01.2028 року. Також 01.02.2008 року з метою належного виконання відповідачкою зобовязань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №6/08 В-І, згідно якого в іпотеку було передано квартиру № по пр.Кірова,137 в м.Дніпропетровську. 24.12.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір №241212ів, відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги, зокрема і за кредитним договором №6/08 В-R 511 від 01.02.2008 року. 17.02.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами, згідно якого позивач набув право вимоги за кредитним договором №6/08 В-R 511 від 01.02.2008 року. 07.03.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та позивачем було укладено договір №2 про відступлення прав за договорами іпотеки, у тому числі за іпотечним договором №6/08 В-І від 01.02.2008 року. Згідно додатку №1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань від 17.02.2014 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором склала 436243 грн. 60 коп. В звязку з цим та посилаючись на умови іпотечного договору, норми закону України «Про іпотеку» та ЦК України, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №6/08 В-R 511 від 01.02.2008 року в сумі 436243 грн. 60 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], шляхом визнання права власності на неї за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Відповідачка на неодноразові виклики до суду не зявилась, про причини своєї неявки не повідомила. З урахуванням повторної неявки відповідачки в судове засідання та думки представника позивача, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності відповідачки. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи, що 01.02.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (після перейменування ПАТ «ВТБ Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №6/08 В-R 511, відповідно до умов якого останній було надано кредит в сумі 43879 доларів США під 12,5% річних, на строк до 31.01.2028 року. Також 01.02.2008 року з метою належного виконання відповідачкою зобовязань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №6/08 В-І, згідно якого в іпотеку було передано квартиру № по пр.Кірова,137 в м.Дніпропетровську. 24.12.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір №241212ів, відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги, зокрема і за кредитним договором №6/08 В-R 511 від 01.02.2008 року та забезпечувальним договором іпотеки №6/08 В-І від 01.0.2008 року. 17.02.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами, згідно якого позивач набув право вимоги за кредитним договором №6/08 В-R 511 від 01.02.2008 року. 07.03.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та позивачем було укладено договір №2 про відступлення прав за договорами іпотеки, у тому числі за іпотечним договором №6/08 В-І від 01.02.2008 року. Згідно додатку №1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань від 17.02.2014 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором склала 436243 грн. 60 коп. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Частиною другою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідні висновки щодо застосування норм права наведені в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно п.5.1 іпотечного договору №6/08 В-І від 01.02.2008 року, сторонами було визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання (шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання або шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені). звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способом за вибором іпотекодержателя. В розділі 6 іпотечного договору №6/08 В-І від 01.02.2008 року визначено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання. Так, п.6.1 цього іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. При реалізації даного способу задоволення вимог іпотекодержателя іпотечний договір є правовою підставою для реалізації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Згідно п.6.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись іпотекодержателем шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору іпотеки. Таким чином, відповідно до наведених вище умов іпотечного договору №6/08 В-І від 01.02.2008 року вбачається, що сторони у відповідності до ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» згідно з застереженнями у іпотечному договорі визначили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності іпотекодержателем на нього, в порядку позасудового врегулювання, шляхом реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору. При цьому суд також враховує, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про неможливість реалізації своїх прав, як іпотекодержателя, на набуття права власності на предмет іпотеки у відповідності до п.п.5.1,6.1 іпотечного договору та ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку». В звязку з цим, враховуючи те, що за рішенням суду можливо звернути стягнення на предмет іпотеки шля-хом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку», суд приходить до висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності в судовому порядку не ґрунтуються на умовах іпотечного договору та положеннях Закону України «Про іпотеку» та задоволенню не підлягають. Позову з інших підстав, із застосуванням способу звернення стягнення на предмет іпотеки, вирішення якого підлягає в судовому порядку, та у відповідності до умов іпотечного договору, позивачем не заявлено. Окрім цього, суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Разом з тим, позивачем суду не надано доказів щодо вартості предмету іпотеки на момент розгляду справи, визначеної в передбаченому законом порядку та не заявлялось відповідних клопотань про витребування таких доказів, що з огляду на положення ч.3 ст.37 Закону країни «Про іпотеку» та з урахуванням того, що предметом позову є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок забезпечення виконання грошових зобовязань (стягнення заборгованості за кредитним договором) також є підставою для відмови в задоволенні позову. В звязку з відмовою в задоволенні позову сплачений позивачем при подачі позову судовий збір слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed