Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Територіальне відокремлене без балансове відділення (ТВБВ) 1 типу 10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» 31 січня 2014 року звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу та судових витрат. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що відповідачі працюють в ПАТ «Державний ощадний банк України» на посаді контролерів касирів ТВБВ 1 типу № 10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», вони 14 листопада 2012 року при здійсненні операцій з видачі вкладникам національної картки помилково видали компенсаційні кошти з поточних рахунків за заявою на видачу готівки з рахунків, на яких відсутні кошти для виплат компенсації, а клієнти повинні були отримати тільки національну картку; дана операція була проведена в АБС «БАРС» та відображена по рахункам клієнтів 15 листопада 2012 року. Цим банку завдана шкода. Вказана помилкова операція була помічена 19 листопада 2012 року, проведене службове розслідування і винними є відповідачі, вони дали пояснення, але вказану шкоду в добровільному порядку відшкодовувати вони відмовилися. Представник позивача просив стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача в рахунок відшкодування в порядку регресу вказаної шкоди суму 9126 грн. 77 коп. та витрати на судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп., задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно працюють касирами у вказаному відділенні банку і тривалий час проводять операції з видачі вкладникам національної картки компенсаційних коштів з поточних рахунків за заявою на видачу готівки і все було вірно, питань до них не виникало. В той день 14 листопада 2012 року також відповідно до тих комп'ютерних програм, що в них є і які їм встановлював банк для роботи, вони проводили операції з видачі вкладникам національної картки компенсаційних коштів з поточних рахунків за заявами на видачу готівки з відповідних рахунків. Все було вірно і тільки 19 листопада 2012 року з головного офісу їм повідомили, що вказані операції були помилковими і кошти тоді не потрібно було видавати, оскільки на рахунках тих клієнтів ще не було коштів. Але в них у відділенні немає програми з перевірки саме під час операції наявності коштів на рахунках клієнтів, це є в головному офісі, який їм своєчасно, а саме 14 листопада 2012 року, про це не повідомив. Отже їх вини в, начебто, помилковості операцій з видачі коштів клієнтам в той день немає. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідачів, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] працюють в ПАТ «Державний ощадний банк України» на посаді контролерів касирів ТВБВ 1 типу № 10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», ПАТ «Державний ощадний банк України» зараховує кошти, що надійшли на рахунки громадян України, згідно п. 1 постанови Кабінету міністрів України № 346 від 22 квітня 2012 року «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень…». 14 листопада 2012 року відповідачі на виконання вказаної постанови № 346 при здійсненні операцій з видачі вкладникам національної картки помилково видали компенсаційні кошти з поточних рахунків за заявою на видачу готівки з рахунків, на яких відсутні кошти для виплат компенсації, а клієнти повинні були отримати тільки національну картку; дана операція була проведена в АБС «БАРС» та відображена по рахункам клієнтів 15 листопада 2012 року. Сума виплачених і не повернутих коштів склала 9126 грн. 77 коп. Цим банку завдана шкода. Вказана помилкова операція була помічена 19 листопада 2012 року, проведене службове розслідування і винними є відповідачі, вони дали пояснення, але вказану шкоду в добровільному порядку відшкодовувати вони відмовилися. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними, на думку позивача, діями відповідачів, пов'язаними з неналежним виконанням свої службових обов'язків, банку було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги безпідставними і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні з позовної заяви та пояснень представника позивача, матеріалів справи встановлено, що вимоги заявлені для відшкодування шкоди саме в порядку регресу. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Але судом достеменно встановлено, що позивач завдану шкоду не відшкодував, доказів про це не надано, а отже в нього не має права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Позовні вимоги в передбаченому законом порядку не змінювалися і не уточнювалися, а суд розглядає справу відповідно до ст. 11 ЦПК України не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом також встановлено, що в той день 14 листопада 2012 року відповідачки відповідно до тих комп'ютерних програм, що в них є і які їм встановлював позивач (банк) для роботи, вони проводили операції з видачі вкладникам національної картки компенсаційних коштів з поточних рахунків за заявами на видачу готівки з відповідних рахунків. Все було вірно і тільки 19 листопада 2012 року (а чомусь не відразу, в той же день) з головного офісу їм повідомили, що вказані операції були помилковими і кошти тоді не потрібно було видавати, оскільки на рахунках тих клієнтів ще не було коштів. Але в ТВБВ немає програми з перевірки саме під час операції наявності коштів на рахунках клієнтів, це є в головному офісі, який їм своєчасно, а саме 14 листопада 2012 року, про це не повідомив, тобто вимагати того,чого немає у відділенні головний офіс не міг. Отже вини відповідачів в, начебто, помилковості операцій з видачі коштів клієнтам в той день немає. Зараз така програма (перевірки наявності коштів на рахунках клієнтів) вже є в цьому відділенні і зараз таких помилок немає. Суд враховує також і те, що за твердженням позивача вказана шкода завдана відповідачами при виконанні ними своїх службових обов'язків, що може свідчити про трудові правовідносини і можливості відшкодування шкоди саме з цих підстав, але і в цій частині позовні вимоги в передбаченому законом порядку не змінювалися і не уточнювалися. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно позивача по трудовим обов'язкам, видачі коштів, оформленню і установленню комп'ютерних програм, перевірки наявності коштів на рахунках, завданню шкоди, позивач не довів зворотнього, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим Територіальному відокремленому без балансовому відділенню 1 типу 10003/0603 філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] і [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу та судових витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування шкоди в порядку регресу та судових витрат не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не грунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed