Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» звернулося до суду з позовом, в якому з уточненнями від 16.07.2012 року /т.2 а.с.3-11/ та заяви про часткове залишення позову без розгляду, поданої у судовому засіданні 30.05.2013р., просить: стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Ресторан «Беркут» кошти в розмірі 3000000 грн. моральної шкоди; витребувати у [PERSON] та визнати за ТзОВ «Ресторан «Беркут» право власності на нерухоме майно, що знаходиться по [ADDRESS], а саме: зал ресторану, площею 858,9 кв.м.; приміщення їдальні, площею 230,1 кв.м., складські приміщення, площею 1734 кв.м.; виселити [PERSON] та третіх осіб із приміщень, що знаходяться по [ADDRESS], а саме: зал ресторану, площею 858,9 кв.м.; приміщення їдальні, площею 230,1 кв.м., складських приміщень, площею 1734 кв.м.; вселити ТзОВ «Ресторан «Беркут» в приміщення, що знаходяться по [ADDRESS], а саме: зал ресторану, площею 858,9 кв.м.; приміщення їдальні, площею 230,1 кв.м., складські приміщення, площею 1734 кв.м.; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування покликається на те, що спірне майно вибуло з володіння ТзОВ «Ресторан «Беркут» внаслідок прийняття 30 жовтня 2008 року Франківським районним судом м.Львова рішення, яким укладений договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна між ПП «Санні» та [PERSON] визнано дійсним та визнано за [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно. Зазначене рішення стало підставою для реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON], яка відчужила це майно [PERSON], а той [PERSON] Однак, рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2011 року зазначене рішення Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2008 року скасовано та прийнято нове, про відмову в задоволенні позову [PERSON] Стверджує, що ТзОВ «Ресторан «Беркут» є єдиним законним власником спірного майна, а у ПП «Санні» не було правових підстав розпоряджатись цим майном. Вважає, що спірне майно вибуло з володіння ТзОВ «Ресторан «Беркут» поза його волею, а тому в нього є всі підстави для витребування цього майна, визнання на нього права власності та стягнення моральної шкоди. Представники позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, відповідних уточненнях та письмових поясненнях. Представник відповідача позов заперечив покликаючись на те, що дана справа не підсудна Сихівському районному суду м.Львова, а також, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2008 року визнано за [PERSON] право власності на спірні приміщення нерухомого майна, яка в подальшому за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу відчужила його на користь [PERSON], а останній на підставі договору дарування відчужив спірне нерухоме майно відповідачу [PERSON] Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У разі порушення права власності, згідно з положеннями ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтями 387, 391 ЦК України передбачено право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення, загальною площею 2 820,7 кв.м., в т.ч. залу ресторану площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м., складські приміщення площею 1 731,7 кв.м., площадки споруди площею 1 379, 3 кв.м., що по [ADDRESS] (згідно розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 364 від 27 березня 2002 р. присвоєно нову адресу: [ADDRESS] ) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №104/01 укладеного 11 грудня 2001 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України та ТзОВ «Ресторан «Беркут», належали останньому на праві приватної власності. Зазначене стверджується актом прийому-передачі від 12 грудня 2001 року та реєстраційним посвідченням виданим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 25 грудня 2001року. Так, 27 березня 2002 р. розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №364 нежитловим приміщенням по [ADDRESS] присвоєно нову адресу: [ADDRESS]. У зв'язку з наведеним, 08 квітня 2002 р. Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради ТзОВ «Ресторан «Беркут» видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з вимогами ст.215 ЦК України нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. Визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу від №88/08 від 10 червня 2003 року за яким ТзОВ «Ресторан «Беркут», відчужило спірні нежитлові приміщення Приватному підприємству «Санні». Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як ж вбачається з рішення Господарського суду Тернопільської області від 14 червня 2012 року, рішення Господарського суду Львівської області від 23 січня 2012 року, а також ухвали Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2012р., що набрали законної сили, судами під час розгляду справ в яких брали участь ТзОВ «Ресторан «Беркут» та ПП «Санні» встановлено, що в силу приписів ст. 220 ЦК України вищезазначений договір купівлі-продажу від №88/08 від 10 червня 2003 року, за яким ТзОВ «Ресторан «Беркут», відчужило спірне майно Приватному підприємству «Санні» є недійсним - нікчемним, єдиним законним та зареєстрованим власником спірного майна є ТзОВ «Ресторан «Беркут». Відповідно до ст.216 ч.1 ЦК України недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Однак, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2008 року задоволено позов [PERSON] до ПП «Санні» та визнано дійсним договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а саме: залу ресторану загальною площею 858,9 кв.м., їдальні (кафе) загальною площею 230,1 кв.м. та складів загальною площею 1731,7 кв.м., які знаходяться по [ADDRESS], укладеного 1 вересня 2008 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Санні», без подальшого нотаріального посвідчення. Визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме: зал ресторану загальною площею 858,9 кв.м., їдальню (кафе) загальною площею 230,1 кв.м. та склади загальною площею 1731, 7 кв.м., які знаходяться по [ADDRESS]. ТзОВ «Ресторан «Беркут» до участі в даній справі не залучався. У зв'язку з наведеним, 12 листопада 2008 року [PERSON] на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2008 р. зареєструвала в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» право власності на спірні приміщення. В подальшому, 22 листопада 2008 року [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу з [PERSON], за яким останньому відчужено спірне нерухоме майно. А 24 травня 2012 року [PERSON] на підставі договору дарування відчужив спірне нерухоме майно відповідачу [PERSON] А відтак, на даний час право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем [PERSON], що стверджується листом ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №6716 від 05.07.2012р., витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №36466310 від 13.06.2012р. та інформацією з реєстру речових прав на нерухоме майно №37339220 від 12.05.2015 року. Однак, рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2011 року, за апеляційною скаргою ТзОВ «Ресторан «Беркут», вищезазначене рішення Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2008 року, на підставі якого [PERSON] зареєструвала право власності на спірні приміщення, скасовано та ухвалено нове рішення, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2011 року, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Зазначеним рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2011 року встановлено, що власником спірного майна був і залишається ТзОВ «Ресторан «Беркут». Як ж вбачається з пояснень представників позивача ТзОВ «Ресторан «Беркут», відповідач [PERSON], незважаючи на неодноразові звернення позивача, в добровільному порядку не визнає права власності ТзОВ «Ресторан «Беркут» на спірні нежитлові приміщення та не має наміру передавати це майно його власнику. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст.215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.330, ст. 388 ЦК України). Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Так, лише власник вправі володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Таким чином, враховуючи те, що правочин щодо відчуження ТзОВ «Ресторан «Беркут» ПП «Санні» спірного нерухомого майна є нікчемним, рішення Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2008 року, яким визнано дійсним договору купівлі-продажу спірного майна укладений між ПП «Санні» та [PERSON] та визнано право власності на спірні приміщення за [PERSON] - скасоване, оскільки жодних законних підстав для набуття [PERSON] права власності на спірне майно не було, укладений нею 22 листопада 2008 року договір купівлі-продажу на користь [PERSON], за яким йому відчужено спірне нерухоме майно, а також укладений останнім договір дарування від 24 травня 2012 року спірного майна на користь відповідача [PERSON] є такими, що суперечать положенням Конституції України та Цивільного кодексу України, стосовно права виключно власника розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року визначається, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2013 року по справі про витребування майна з чужого незаконного володіння, яка в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування, за змістом ч.1 ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Враховуючи те, що спірне майно вибуло з володіння позивача саме на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2008 року, яке скасоване рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2011 року, оскільки позивач не мав наміру його відчужувати, його слід вважати таким, що вибуло з володіння власника ТзОВ «Ресторан «Беркут» поза його волею. А відтак, власник - позивач ТзОВ «Ресторан «Беркут», за вимогами ст. 388 ЦК України, безумовно, у всіх випадках, має право на витребування спірних нежитлових приміщень від відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. ТзОВ «Ресторан Беркут» був єдиним власником майна протягом усього часу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення від 08 квітня 2002 року, які розташовані за адресою: [ADDRESS], та встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14 червня 2012 року, рішенням Господарського суду Львівської області від 23 січня 2012 року, а також ухвалою Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2012р., що набрали законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З врахуванням вищевикладеного позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нього є підставними та підлягають до задоволення. Щодо вимог про стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди, то згідно ст.1167 Цивільного кодексу України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другої цієї статті. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і противоправною поведінкою заподіювача та вина. Позивачем не доведено відповідними доказами в чому саме полягає його моральна шкода, яка на його думку підлягає відшкодуванню безпосередньо відповідачем. До того ж відсутній обґрунтований розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди та не вказані підстави визначення розміру. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А відтак, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача ТзОВ «Ресторан «Беркут»» 1828,50грн. судових витрат сплачених ним при зверненні до суду з даним позовом. На підставі ст.ст.15, 202, 215, 216, 316, 317, 319, 321, 328, 387, 388, 391, 392, 1167 ЦК України, та

Outcome: partial