Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

ТзОВ «Кредекс фінанс» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.03.2008 року між АТ «Індустріально-Експортний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 23/702152 на суму 9445,54 доларів США зі сплатою 10 % річних з кінцевим терміном повернення до 26.03.2013 року. В забезпечення виконання зобовязання, 27.03.2008 року між АТ «Індустріально-Експортний Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 114-08/401, відповідно до якого [PERSON] зобовязався нести відповідальність за виконання [PERSON] умов кредитного договору № 23/702152 від 27.03.2008 року. Однак відповідач не виконала належним чином свої зобовязання за кредитним договором, в результаті чого станом на 14.03.2016 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 133980,60 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. У судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду заяву в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в позові із застосування строків позовної давності, подав письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.03.2008 року між АТ «Індустріально-Експортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді АгрікольБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 23/702152 на суму 9445,54 доларів США зі сплатою 10 % річних з кінцевим терміном повернення до 26.03.2013 року. Так відповідно до п. 1.1. кредитного договору, позичальник повертає кредит щомісячно до 15 числа місяця наступного за розрахунковим згідно з графіком погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до Додатку № 1, який є невідємною частиною цього договору. Відповідно до п. 2.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, з подальшим їх перерахуванням на поточний рахунок продавця. Згідно з п.п. 3.3.2, 3.3.7 зазначеного договору, позичальник зобовязаний, зокрема, погашати суму кредиту (частину кредиту) на рахунок, зазначений в п. 3.1.1 цього договору, в терміни згідно умов цього договору та сплачувати банку нараховані проценти в розмірі, зазначеному у п. 1.4.1 цього договору, у строки, зазначені в п. 2.4 цього договору. Сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному п. 2.4 цього договору. Повернути в повному обсязі кредит, сплатити нараховані проценти за фактичний час його використання, можливі штрафні санкції, в порядку та у випадках, визначених цим договором. Крім того, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 27.03.2008 року між АТ «Індустріально-експортний банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 114-08/401 відповідно до якого поручитель [PERSON] взяв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] її зобовязань. Відповідно до п.п. 2.1, 3.1 договору поруки, сторони цього договору визначають, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком нарівні з позичальником за кредитним договором. Сторони цього договору встановлюють, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги. Також встановлено, що 06.07.2012 року між ПАТ «Креді [PERSON]» та ТзОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір факторингу № 10/12, за умовами якого ПАТ «Креді АгрікольБанк» відступив на користь ТзОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги за зобовязаннями, які визначені у Реєстрі прав вимоги, в тому числі і за вище зазначеними договорами. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. [PERSON] і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Обгрунтовуючи заявлений позов, позивач вказує на те, що у звязку з невиконанням відповідачами зобовязань за кредитним договором № 23/702152 від 27.03.2008 року станом на 14.03.2016 року виникла заборгованість в розмірі 133980,60 грн., з яких 64197,38 грн. заборгованість по тілу кредиту, 23564,09 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 24034,84 грн. - заборгованість за відсотками на дату подачі позову; 20253,12 грн. пеня, 1931,17 грн. три відсотки річних від простроченої суми кредиту. Відповідно до представленого суду розрахунку заборгованості, заборгованість по тілу кредиту як станом на 06.07.2012 року, так і станом на 14.03.2016 року не змінювалася та становить 64197,38 грн. Аналіз зазначених вище умов договору вказує на те, що сторонами кредитного договору визначено обовязок позичальника щомісячно до 15 числа місяця наступного за розрахунковим сплатити банку щомісячний платіж для погашення заборгованості. Зазначений обовязок позичальника діє до 26.03.2013 року включно. Разом з тим також встановлено, що заборгованість по тілу кредиту як станом на 06.07.2012 року, так і станом на 14.03.2016 року не змінювалася, що однозначно свідчить про факт порушення виконання зобовязань відповідачами з липня 2012 року, а відтак і про виникнення права банку на стягнення кредиту. Так в п. 3.2.5. кредитного договору передбачено, що невиконання зобовязання по погашенню заборгованості в строк до 30 днів, дає право банку вимагати дострокового погашення кредиту в повній сумі. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст.. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст..261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 року (№ 6-116цс13), 19.03.2014 року (№ 6-20цс14) та 18.06.2014 року (№ 6-61цс14). Позивач в свою чергу звернувся до суду з позовом тільки 29.03.2016 року. Також судом встановлено, що будь-яких дій, які б свідчили про переривання позовної давності до вимоги позивачем вчинено не було, підстав для поновлення пропущеного строку позивач не навів, а тому банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Крім того суд вважає за необхідне звернути і на наступне. Звертаючись до суду позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення заборгованості також з поручителя. Як було зазначено вище, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 27.03.2008 року між АТ «Індустріально-експортний банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 114-08/401 відповідно до якого поручитель [PERSON] взяв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] її зобовязань. Відповідно до п. 4.1. договору поруки, це договір вступає в силу з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту повного виконання забезпеченого ним зобовязання. Будучи за своєю правовою природою зобовязанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, у ст. 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Виходячи із ч. 4 ст. 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі. Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов'язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Частина 1 ст. 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Водночас абзац другий ч. 1 ст. 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У звязку з цим суд звертає увагу на те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Враховуючи зазначене вище суд приходить до висновку, що договір поруки, в силу приписів ч. 4 ст. 559 ЦК України, є такими, що припинив свою дію, що в будь-якому випадку виключає задоволення позову до поручителя в цьому спорі. Саме такі висновки зробив Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України (постанова від 17.09.2014 року, справа № 6- 53 цс 14; постанова від 17.09.2014 року, справа № 6-41цс14; постанова від 10.09.2014 року, справа № 6-32цс14; постанова від 02.09.2015 року, справа № 6-438цс15). З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт того, що ТзОВ «Кредекс Фінанс» звернулося до суду за захистом порушеного права з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Згідно з ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатом або іншим фахівцем у галузі права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до витрат, повязаних з розглядом судової справи. Як розяснено у п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» особа, яка надає правову допомогу, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено вищевказаним Законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Встановлено, що 13.05.2016 року між відповідачем та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до розрахунку вартості правової допомоги від 13.05.2016 року, вартість вказаних послуг становить 6000,00 грн. Відповідачем [PERSON] сплачена вартість послуг у повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 05 від 13.05.2016 року. За таких обставин та враховуючи, що наданню правової допомоги передує відповідна підготовка та вивчення матеріалів по справі, суд приходить до висновку, що слід стягнути з ТзОВ «Кредекс Фінанс» на користь [PERSON] 6000,00 грн. витрат, повязаних з оплатою правової допомоги.

Outcome: approved