Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

ТОВ «Інтеркеш Україна» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовну заяву мотивує тим, що 09.04.2016 року між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 4-6032, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 3000,00 грн., зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1,50% від суми кредиту щоденно, з кінцевим терміном повернення кредиту 23 квітня 2016 року. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на кредитному договорі та видатковому касовому ордері від 09 квітня 2016 року. За період сплати кредиту між позивачем та відповідачем в порядку пролонгації до вищевказаного кредитного договору було укладено додаткові угоди від 23.04.2016 року та 17.05.2016 року та до пункту 1.2 кредитного договору були внесені зміни, згідно яких строк кредиту продовжувався у кожній додатковій угоді на 14 календарних днів. Зазначає, що позичальник взяті на себе зобов`язання по договору належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 29.07.2019 року відповідач має заборгованість перед товариством в сумі 70\~042,80 грн., яка складається з: 2 380,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 40\~197,60 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 27 465,20 грн. заборгованість за пенею. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Інтеркеш Україна» заборгованість за кредитом у розмірі 70 042,80 грн., 300,00 грн. понесених витрат, пов`язаних з досудовим врегулюванням повернення заборгованості та судові витрати в розмірі 1 921,00 грн. судового збору. Представник позивача у судове засідання не з`явився при цьому подав заяву, у якій просить проводити розгляд даної справи без його участі за наявними у справі матеріалами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 09.04.2016 року між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 4-6032, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 3000,00 грн., зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1,50% від суми кредиту щоденно, з кінцевим терміном повернення кредиту 23 квітня 2016 року. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на кредитному договорі та видатковому касовому ордері від 09 квітня 2016 року. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору № 4-6032 від 09.04.2016 року, кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у сумі 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, забезпечуваності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1,50% за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору № 4-6032 від 09.04.2016 року, кінцевий строк повернення кредиту 23 квітня 2016 року. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено дві додаткові угоди №1.1 від 23.04.2016 року та від 17.05.2016 року, згідно яких строк кредиту продовжувався у кожній додатковій угоді на 14 календарних днів. Тобто кінцевий строк повернення кредиту становив 31.05.2016 року. Окрім того, пунктом 9.1. Кредитного договору передбачено, що у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за даним договором позичальник сплачує пеню в розмірі один відсоток від суми виданих грошових коштів. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу норм ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або не належне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Правовим наслідком порушення зобов`язання ст. 611 ЦК України встановлює сплату неустойки, яка у розумінні ст. 549 цього кодексу може бути штрафом чи пенею. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що позичальник взяті на себе зобов`язання по договору належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 29.07.2019 року має заборгованість перед товариством сумі 70\~042,80 грн., яка складається з: 2 380,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 40\~197,60 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 27 465,20 грн. заборгованість за пенею. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь ТОВ «Інтеркеш Україна» 40\~197,60 грн. заборгованості за кредитним договором № 4-6032 від 09.04.2016 року. Що стосується вимоги позивача про стягнення з [PERSON] витрат, пов`язаних з досудовим врегулюванням повернення заборгованості у розмірі 300,00 грн., то така не підлягає задоволенню, так як такі витрати не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Згідно з приписами ст. ст.\~13,\~76,\~80,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 1 ст.\~141\~ЦПК\~України з відповідача [PERSON] належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1\~921 грн. сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial