Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № 2503/0907/88-021 від 06 вересня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] останній отримав кредит в розмірі 20000 доларів США. Згідно умов зазначеного договору позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 06 вересня 2007 року укладено договір іпотеки № 2503/0907/88-021-Z, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані [ADDRESS], Чернівецької області, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу. 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу № 15, свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору № 2503/0907/88-021 та іпотечного договору № 2503/0907/88-021-Z. В порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2013 року наявна заборгованість у сумі 20300,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 162262,94 гривні, з яких: заборгованість по кредиту - 14803,36 доларів США (118323,26 гривень), заборгованість по процентам - 1197,84 доларів США (9574,34 гривень), пеня - 4299,43 доларів США (34365,34 гривень). В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою. Ухвалою суду від 08.12.2015 року до участі у справі залучено співвідповідача - [PERSON]. Представник позивача подав письмову заяву про підтримання позову, розгляд справи у його, погодження на заочний розгляд справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки, не повідомивши причини неявки та не подавши заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд вважає, що наявні підстави для заочного розгляду справи, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 06 вересня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2503/0907/88-021, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 20000 доларів США, та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 %, з кінцевим терміном повернення по 05 лютого 2016 року згідно п.п.1.1, 1.3 цього Договору. 31 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 2503/0907/88-021, згідно якого збільшено суму заборгованості на позичковому рахунку позичальника № [NUMBER] на суму залишків та встановлено строк користування кредитом по 05 лютого 2020 року включно і 08 вересня 2011 року кредитний договір у новій редакції. У відповідності до вимог вказаного Договору, з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між банком та відповідачем [PERSON] 06 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого виступило належне [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 69,90 кв.м., в тому числі житловою площею 55,40 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані на неприватизованій земельній ділянці в [ADDRESS], Чернівецької області. Згідно договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Згідно розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 31 жовтня 2013 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 20300,63 доларів США, що згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні по відношенню до долара США на дату розрахунку становить 162262,94 гривні, з яких: заборгованість по кредиту - 14803,36 доларів США (118323,26 гривень), заборгованість по процентам - 1197,84 доларів США (9574,34 гривень), пеня - 4299,43 доларів США (34365,34 гривень). Відповідно до ч.1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. За ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч.3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки. З врахуванням викладених обставин, пеня має бути нарахована у гривні, зокрема в сумі 34365,34 гривень. При цьому загальний розмір заборгованості має бути визначений в сумі 16001,20 доларів США та 34365,34 гривень. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Укладені 28.11.2012 року з участю ТзОВ «Фінансова компанія «Вектор Плюс» договори про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами на час розгляду справи є чинними. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Враховуючи наведене, позивач, отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника [PERSON] придбав фінансовий актив у юридичної особи. Відповідно, законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 28.11.2012 року - ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», існував чи існує обов'язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій. В порушення умов кредитного договору заборгованість не погашена ні перед банком, ні перед позивачем, якому перейшло право вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Частиною 5 ст. 5 Закону визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та йього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Згідно свідоцтва від 16.12.2012 року, виданого Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг, ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є фінансовою установою. Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії, а саме: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання, якщо інше не встановлено щодо відшкодування, в тому числі, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. У ч.ч.1,3 статті 24 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.ч.1,2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 статті 109 ЖК регулює порядок виселення громадян. За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина 2 статті 109 ЖК встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, , так і норма статті 109 ЖК. За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що предметом іпотеки за іпотечним договором від 06 вересня 2007 року є житловий будинок в [ADDRESS], який на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2007 року за реєстром № 3319 та зареєстрованого в Кіцманському РБТІ 09 серпня 2007 року в реєстрову книгу № 11, за реєстровим № 1267, належить [PERSON] Договір купівлі-продажу житлового будинку укладений 08.08.2007 року, кредитний договір укладений 06.09.2007 року, тобто житловий будинок не міг бути придбаний за рахунок кредитних коштів. Всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України позивач не надав суду належні та допустимі докази про наявність законних підстав для виселення відповідачів без надання іншого житла. Оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, відсутні передбачені законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла. 07 червня 2014 року набув чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII. Відповідно пункту 1 статті 1 вищевказаного Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно статті 4 Закону він набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Площа переданого в іпотеку житлового будинку становить 69, 90кв.м. і виступає як забезпечення зобовязань [PERSON] за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою в іноземній валюті, вказаний житловий будинок використовується як місце постійного проживання позичальника та його загальна площа не перевищує 250 кв.м., а тому є всі підстави для застосування до вказаних правовідносин правил, визначених в пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року за № 1304-VII. Згідно ч.1 ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи вищенаведене, рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року за № 1304-VII». Враховуючи наведене, ст.ст. 192, 204, 512, 514, 526, 533, 610, 611, 1049, 1050, 1054, 1077, 1078 ЦК України, ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст.ст. 1, 7, 12, 24, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК,

Outcome: partial