Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

ТОВ «Силікат-1» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання укладеними договорів оренди. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідач є власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,4663 га та 2,4664 га. 2 січня 2017 року між сторонами укладено два договори оренди землі на вказані земельні ділянки строком дії на 1 рік. Договори оренди землі були неодноразово продовжені, а саме протягом 2018 та 2019 років. За цей час відповідачу виплачено всі належні грошові кошти відповідно до умов договорів, а також надано відповідну продукцію. При цьому відповідач відносно продовження терміну дії договорів оренди землі протягом 2018, 2019 років не заперечував, оскільки в установлений законом строк після закінчення строку їх дії не надіслав позивачу заперечення у їх поновленні, тому останній продовжував користуватися земельними ділянками впродовж вказаного періоду. Крім того, після закінчення строку дії договорів оренди землі у 2019 році відповідач не надіслав на адресу позивача заперечення щодо їх поновлення. Водночас, посилаючись на приписи законодавства, позивач вважав, що має право на оренду земельних ділянок відповідача, оскільки йому належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, а тому на адресу відповідача 29 жовтня 2019 року направлено відповідного листа з пропозицією укласти договори оренди земельних ділянок на вигідних для орендодавця умовах, або обміняти їх на інші земельні ділянки з однаковою нормативною грошовою оцінкою, однак останній на нього не відреагував. За таких обставин, посилаючись на норми ЦК України, ЗК України та Законів України «Про оренду землі» та «Про землеустрій», позивач просив визнати укладеними договори оренди землі щодо вказаних земельних ділянок відповідача у запропонованій ним редакції, та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній позовні вимоги не визнав повністю та вважав їх такими, що до задоволення не підлягають. Зокрема, зазначалося, що відповідач повідомив позивача про свій намір не продовжувати дію договорів оренди землі від 2 січня 2018 року належних йому земельних ділянок, направивши на адресу останнього листи-повідомлення від 7 жовтня та 21 листопада 2019 року, а тому правових підстав для задоволення позову немає. Крім того, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, в якому зазначив, що двічі у 2019 році повідомляв орендаря про своє небажання укладати нові договори та про намір обробляти свої земельні ділянки самостійно, а також стверджував, що ним на адресу позивача направлено лист з таким же повідомленням 21 січня 2020 року, однак позивач земельні ділянки не повернув, натомість звернувся до суду з позовом. Враховуючи викладене, посилаючись на приписи ЦК України, ЗК України та Закону України «Про оренду землі», відповідач просив усунути перешкоди у користуванні належними йому земельними ділянками шляхом заборони порушувати його право користування та розпорядження належним йому майном, а також стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2020 року зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом. У своєму відзиві на зустрічну позовну заяву позивач зазначив, що 29 жовтня 2019 року направив відповідачу лист, в якому виклав позицію з посиланням на приписи діючого законодавства щодо свого права, як користувача загального земельного масиву не менше 75%, орендувати інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення, зокрема і земельні ділянки, що на праві власності належать відповідачу за первісним позовом. При цьому відповідачу було запропоновано укласти договори оренди земельних ділянок на вигідних для нього умовах або обміняти їх на інші земельні ділянки з однаковою нормативною грошовою оцінкою, однак останній розглядав пропозицію понад установлений законом строк і лише 21 січня 2020 року надіслав лист-повідомлення про небажання поновлювати вказані договори. У відповідь на це позивач 23 січня 2020 року направив на адресу відповідача лист про намір скористатися своїм переважним правом на оренду вказаних земельних ділянок, однак відповіач у добровільному порядку не погодився укласти договори оренди землі, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду з первісним позовом. При цьому вимога відповідача не чинити перешкоди у користуванні його земельними ділянками, викладена у зустрічному позові, не конкретизована. Отже, виходячи з аналогічного правового обґрунтування, викладеного у первісному позові, позивач просив у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити, задовольнити його первісний позов та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. У судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримала повністю, просила задовольнити з підстав, викладених у ньому. Проти задоволення зустрічного позову заперечила та пояснила, що ніяких перешкод відповідачу зі сторони позивача у користуванні земельними ділянками не чинилося. При цьому наполягала, що основною підставою для визнання договорів оренди землі укладеними є те, що позивач є користувачем загального земельного масиву не менше 75%. Відповідач та його представник проти задоволення первісного позову заперечували, посилаючись на викладені у відзиві доводи. Наполягали на задоволенні зустрічного позову. При цьому представник відповідача наголошував, що його довіритель звернувся до суду з зустрічним позовом, оскільки його право власності порушене діями позивача, спрямованими на визнання укладеними договорів оренди земельних ділянок. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідач є власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,4663 га, кадастровий номер 7125155100:04:000:0382, та площею 2,4664 га, кадастровий номер 7125155100:04:000:0383, що підтверджується копіями інформаційних довідок з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 4 грудня 2019 року (а.с. 23, 24). Дана обставина сторонами не заперечується. Між відповідачем та позивачем виникли договірні відносини відносно вказаних земельних ділянок, що підтверджується копіями угоди про внесення змін до діючого договору оренди землі від 20 грудня 2013 року (а.с. 15-16), копією договору оренди землі № 16 від 2 січня 2017 року (а.с. 17-18), копією договору оренди землі від 2 січня 2018 року (а.с. 19-20), а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 13 травня 2014 року №№ 21570082, 21570130 (а.с. 21, 22). На виконання умов договорів оренди землі позивачем сплачено відповідачу грошові кошти та видано сільськогосподарську продукцію, що підтверджується копіями платіжних доручень № 1 від 25 квітня 2019 року (а.с. 30), від 22 серпня 2019 року (а.с. 32), від 4 квітня 2018 року (а.с. 36), від 20 грудня 2018 року (а.с. 38), від 11 квітня 2017 року (а.с. 45 на звороті); від 8 грудня 2017 року (а.с. 46 на звороті), відомостей про виплату коштів (а.с. 31, 33, 37, 39, 45, 46), видаткових накладних від 29 серпня 2019 року № РН-29089-01, від 30 червня 2019 року № РН-30069-04, від 31 серпня 2019 року № РН-31088-04, від 31 липня 2018 року № РН-31078-03, від 31 жовтня 2017 року № РН-31107-02, від 27 листопада 2017 року № РН-27117-01, від 31 серпня 2017 року № РН-31087-02, а також відомостями про видачу сільськогосподарської продукції (а.с. 34, 35, 40, 41, 42, 43, 44). Вказані обставини сторонами також не заперечувались. Згідно з п. 8 договорів оренди землі від 2 січня 2018 року вказаних земельних ділянок, їх укладено терміном на 2 роки (а.с. 82-83, 84-85). Оскільки строк дії договорів оренди землі від 2 січня 2018 року закінчувався 2 січня 2020 року відповідачем 7 жовтня 2019 року направлено на адресу позивача лист-повідомлення, в якому останній повідомляв, що не бажає поновлювати дію договору оренди землі по закінченні його терміну дії, оскільки мав намір використовувати належні йому на праві власності земельні ділянки на власний розсуд (а.с. 86). Вказаний лист отримано позивачем 9 жовтня 2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 87). Водночас позивач 29 жовтня 2019 року підготував листа на адресу відповідача з пропозицією укласти договори оренди його земельних ділянок, з можливістю у разі незгоди укласти договори міни (бартеру) на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різницею між нормативною грошовою оцінкою, що становить не більше 10% у полі першочергового виділення. Свою позицію позивач обґрунтовував, зокрема нормами ст. 8-2 Закону України «Про оренду землі», оскільки є володільцем істотної частини масиву земель сільськогосподарського призначення, тобто не менше як 75%, а відтак землекористувачем, якому належить право користування (оренди, емфітевзису) земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення (а.с. 107-108). Вказаний лист відповідач отримав 8 листопада 2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 108). Як доказ володіння істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення позивачем подано копію довідки відділу у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 10 березня 2020 року № 27-23-0.350-104/113-20, відповідно до якої відсоток масиву земель, в якому зокрема знаходяться і дві земельні ділянки відповідача, що перебувають в оренді позивача, становить 74,87% (а.с. 128). В свою чергу відповідач у своєму листі від 21 листопада 2019 року звернувся до позивача з проханням утриматись від будь-яких польових робіт на його земельних ділянках, оскільки з початку 2020 року він мав намір обробляти їх самостійно, а тому пропозиції, викладені позивачем у листі від 29 жовтня 2019 року, ним відхилено (а.с. 88). Вказаний лист позивач отримав 28 листопада 2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 87). В подальшому сторони обмінялися відповідними листами, зокрема відповідач у листі-повідомленні від 21 січня 2020 року повідомив про небажання поновлювати дії договорів оренди землі на новий строк (а.с. 70), а позивач навів у своєму листі від 23 січня 2020 року обставини, що змусили його звернутися з вказаним позовом до суду (а.с. 105). Відповідно до положень ст. 319 ЦК УкраїнивВласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами як визначено у ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Частиною 2 цієї статті Кодексу встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 93 ЗК України). Частиною 9 цієї ж статті Кодексу передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Особа, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, має право орендувати інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані у такому масиві, а у разі якщо інші земельні ділянки перебувають в оренді, - на одержання їх у суборенду, за умови передачі їх власнику (орендарю) у користування (оренда, суборенда) іншої земельної ділянки, розташованої у цьому ж масиві, на такий самий строк та на таких самих умовах, якщо внаслідок черезсмужжя невикористання таких земельних ділянок створює перешкоди у раціональному використанні земельних ділянок, що перебувають у користуванні цієї особи (ч. 3 ст. 8-2 Закону України «Про оренду землі»). Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Виходячи з приписів ст.ст. 319, 626 ЦК України, слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. Отже, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Частиною 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) була передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Позивач, вказуючи на наявність підстав для визнання договорів оренди землі укладеними, зазначав обставини, які є підставою для поновлення договорів оренди, відповідно до положень ч. 3 ст. 8-2, а також за ч. 1 і за ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Отже, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакцій на момент виникнення спірних правовідносин), необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов`язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди. Під час розгляду справи судом не встановлено неналежного виконання позивачем обов`язків за договорами оренди землі. При цьому суд констатує своєчасне звернення відповідача до позивача із листами-повідомленнями про небажання поновлювати договори оренди землі. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України. За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем вимог передбачених ст. 33 Закону України «Про оренду землі», щодо звернення протягом одного місяця після закінчення строку договору з листами-повідомленнями про заперечення у поновленні договорів оренди землі, а тому підстави для визнання їх укладеними на новий строк - відсутні. Крім того, твердження позивача про наявність підстав для визнання укладеними договорів оренди землі відповідно до вимог ст. 8-2 Закону України «Про оренду землі» суд оцінює критично, оскільки позивачем не доведено належними та допустими доказами, що внаслідок черезсмужжя невикористання земельних ділянок відповідача створює перешкоди у раціональному використанні земельних ділянок, що перебувають у користуванні позивача, зокрема долучені до первісного позову роздруківки з Публічної кадастрової карти щодо місця розташування земельних ділянок відповідача (а.с. 25-26) такими доказами, на переконання суду, слугувати не можуть. Крім того, долучена до первісного позову копія зверення (а.с. 27-28) не відповідає вимогам, передбаченим у ч. 11 ст. 8-2 Закону України «Про оренду землі», оскільки не містить відомостей, зокрема про земельні ділянки, які пропонувалися відповідачу, а також розмір майнової шкоди, завданої таким обміном. Отже підстави для задоволення первісного позову з огляду на вимоги ст. 8-2 Закону України «Про оренду землі» у суду також відсутні. Відносно позовних вимог зустрічного позову слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В абз. 2 п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, зустрічний позов до задоволення не підлягає, оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів створення перешкод позивачем відповідачу у користуванні вказаними земельними ділянками. Зверення позивача до суду з первісним позовом про визнання укладеними договорів оренди землі не може бути розцінено судом як порушення права власності відповідача на земельні ділянки чи як створення йому перешкод у його реалізації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч. 2 цієї є статті Кодексу передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог як за первісним, так і зустрічним позовами у повному обсязі, понесені сторонами судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed