Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» звернулось до суду з позовом, в якому просили стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 6697,53 грн. за період з 01.10.2008 року по 19.02.2016 року, інфляційні втрати у розмірі 3992,65 грн., а також три відсотки річних у розмірі 511,45 грн. за період з 01.03.2013 року по 29.02.2016 року. В ході розгляду справи позовні вимоги були неодноразово уточнені. Так, в заяві від 18.11.2016р. представник позивача просив стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 6421,09 грн. за період з 01.08.2009 року по 31.10.2016 року, інфляційні втрати у розмірі 3992,65 грн., а також три відсотки річних у розмірі 511,45 грн. за період з 01.03.2013 року по 29.02.2016 року. В заяві від 04.08.2017р. представник позивача просив стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 7986,40 грн. за період з 16.08.2009 року по 31.07.2017 року, інфляційні втрати у розмірі 4678,85 грн., а також три відсотки річних у розмірі 705,50 грн. за період з 01.04.2013 року по 30.07.2017 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією особового рахунку [NUMBER], згідно з яким [PERSON] володіє квартирою на підставі договору купівлі-продажу №8141 від 25.12.2007 року, споживає послуги, що надаються ТОВ «Жилье-22», але не сплачує за них, у зв'язку з чим виникла заборгованість за вищевказаний період у зазначеному розмірі. На неодноразові вимоги позивача про необхідність погашення боргу відповідач не відреагував, але постійно отримував та користувався вказаними послугами. Представник позивача Напрягло О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В подальшому надав заяву про розгляд справи в його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність, у задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю, оскільки між ним та позивачем договір про надання послуг не укладався, він за адресою не проживає та послугами не користується, зазначену квартиру дав у найм на 10 років згідно з договором найму від 01.03.2008 року. Вважає, що не на нього, а на наймача житла покладається обов'язок зі сплати комунальних послуг. Зазначив, що розрахунок заборгованості складений з помилками. Крім того у запереченнях проти позову відповідач зауважив, що позовні вимоги за період з 31.07.2015р. по 31.07.2017р. не можуть бути розглянуті в позовному провадженні, оскільки вони не пройшли стадію наказного провадження, тобто, позивач з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості до суду не звертався. В подальшому також надав заяву про розгляд справи в його відсутність, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з урахуванням його письмових заперечень. Відповідно до ч.2 ст.35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Відповідно до ч.3 ст.36 ЦПК України суд повідомляє третю особу про справу, направляє їй копію заяви про залучення третьої особи і роз'яснює її право заявити про свою участь у справі. Копія заяви надсилається особам, які беруть участь у справі. Якщо від третьої особи не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядається без неї. Враховуючи вищевикладені вимоги ЦПК України, те, що від третьої особи не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, справу було розглянуто без [PERSON], щодо залучення якого в якості 3-ої особи клопотав відповідач [PERSON] Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] згідно з копією особового рахунку за [NUMBER] є квартиронаймачем квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу № 8141 від 25.12.2007 року. Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні ТОВ «Жилье-22». Судом встановлено, що ТОВ «Жилье-22» постачає послуги по утриманню будинку, споруд та придомової території за адресою: [ADDRESS], власником та квартиронаймачем якої є [PERSON], що підтверджується копією особового рахунку №903. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів, а також з утримання будинку та прибудинкової території, тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно положень п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків згідно Постанови КМУ від 8 жовтня 1992 року N 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов'язаний оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично ними користується. Із вчинених взаємних конклюдентних дій, які полягали у наданні послуг по утриманню будинку, споруд та придомової території, відкритті особового рахунку та оплаті за надані послуги, між сторонами склалися фактичні договірні відносини з надання споживачеві житлово-комунальних послуг, на умовах, передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та постанови КМУ № 45 від 24.01.2006 року, у зв'язку із цим у сторін виникли взаємні права та обов'язки, які притаманні договірним. Виходячи з положень ст. ст. 6, 626-631, 526 ЦК України, укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами відповідно до його умов, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Статтею 13 Конституції України закріплено принцип права власності, що «власність зобов'язує». Згідно з ч. 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Посилання відповідача на ч. 3 ст. 815 ЦК України та ст. 162 ЖК України як на підставу звільнення його від обов'язку перед позивачем за наявну заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг судом не приймаються з наступних причин. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтею 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Так, згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Відповідно до ч. 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. З наведених положень вбачається, що первинним при наданні послуг є правовідносини, в яких є дві сторони: кредитор і боржник, тобто постачальник послуг та власник приміщення [PERSON], який є одночасно і споживачем послуг для постачальника, оскільки договірні правовідносини виникли між двома сторонами. Зобов'язання між постачальником послуг та власником квартири не створює обов'язку для третьої особи та не змінює сторону боржника в зобов'язанні. Положення частини 3 ст. 815 ЦК України та ст. 162 ЖК України передбачають обов'язок самостійної сплати наймачем комунальних послуг. Проте вказані статті та положення регулюють правовідносини між наймодавцем та наймачем, що виникають з договору найму, та жодним чином не відносяться до двосторонніх зобов'язань між постачальником послуг та власником квартири, не зменшуючи при цьому розмір відповідальності останнього. Таким чином саме на споживачеві послуг (власникові квартири) лежить обов'язок зі сплати житлово-комунальних послуг, який не може бути перекладено на іншу особу, як-то наймача приміщення, оскільки в останнього виникли зобов'язання перед [PERSON] як орендодавцем житла, а не перед ТОВ «Жилье-22». У зв'язку із цим суд приходить до висновку, що саме на відповідача [PERSON], як на власника приміщення та споживача житлово-комунальних послуг, покладається обов'язок по відшкодуванню витрат за їх надання. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Судом встановлено, що позивач звертався до суду 16.08.2012 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за період з 01.01.2009 року по 31.05.2012 року. Судовим наказом Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20.08.2012 року стягнуто з [PERSON] заборгованість по квартирній платі та обслуговуванню прибудинкової території за період з 01.01.2009 року по 31.05.2012 року в розмірі 3373,07 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.11.2015 року зазначений судовий наказ скасовано. Вдруге позивач звертався до суду 31.08.2015 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за період з 01.10.2008 року по 31.07.2015 року. Судовим наказом Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04.09.2015 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2008 року по 31.07.2015 року в розмірі 6828,41 гривень, інфляційні втрати у розмірі 3574,91 гривень, три відсотки річних у розмірі 427,57 гривень, а всього 10830,89 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.02.2016 року зазначений судовий наказ скасовано. У частині 2 статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи, що судовий захист позивача на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання позивачем заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває позовну давність (ВССУ, справа № 6-18668св15). Аналогічна позиція зазначена і в постанові ВСУ від 21.01.2015 року (справа № 6-214цс14). Таким чином при зверненні до суду 16.08.2012 року та 31.08.2015 року із заявами про видачу судових наказів строк позовної давності переривався, проте для вимог, що передують останнім трьом рокам перед зверненням до суду із заявами про видачу судового наказу. Після переривання строк обчислюється по новому. Строк може бути перерваний лише в межах строку позовної давності, тобто для переривання строку позовної давності із новою заявою про видачу судового наказу ТОВ «Жилье-22» повинно було звернутися до 16.08.2015р., однак звернулося 31.08.2015р., тому до позовних вимог з 16.08.2009 року по 31.08.2012р. позивачем пропущений строк позовної давності і ці вимоги задоволенню не підлягають. При цьому підстав для поновлення строку звернення до суду в цій частині суд не вбачає. На підставі зазначеного, з урахуванням трирічного строку позовної давності, що передував дню звернення із заявою про видачу судового наказу та позовом, сума заборгованості згідно з наданим розрахунком за період з 31.08.2012 року по 31.07.2017 року складає 4984,87 грн. Суд відкидає доводи відповідача про те, що позовні вимоги за період з 31.07.2015р. по 31.07.2017р. не можуть бути розглянуті в позовному провадженні, оскільки позивач протягом розгляду справи має право уточнювати та збільшувати позовні вимоги, позовні вимоги позивачем заявлені за межами трирічного строку позовної давності, тому із заяви і поданих документів вбачається спір про право. Доводи відповідача про неправильний розрахунок заборгованості та виконання судових наказів щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги судом не приймаються, оскільки відповідачем відповідно до змісту ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України не надано доказів на їх підтвердження. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу». Вказане підтверджується судовою практикою Верховного Суду України (постанови від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11, від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Не зважаючи на те, що між відповідачем та ТОВ «Жилье-22» немає письмового договору, відповідач здійснює споживання житлово-комунальних послуг, у зв'язку із чим у нього виникає зобов'язання з оплати спожитих послуг на користь виконавця цих послуг - ТОВ «Жилье-22». Тож до цього зобов'язання застосовуються норми як до договору. Таким чином з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Жилье-22» підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 01.04.2013 року по 30.07.2017 року в сумі 2183,24грн., а також три проценти річних в сумі 330,82грн., відповідно до наданого розрахунку. Відповідно до частини 1 статті 79 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат. Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права. Відповідно до частини 2 статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір». Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 цього Закону від сплати судового збору звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. За положеннями статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідача [PERSON], який є інвалідом ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України, звільнено від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати у цій справі мають компенсуватись за рахунок держави. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат складає 1148,90 гривень. При зверненні до суду із заявами про видачу судових наказів позивачем також було сплачено судовий збір 107,30 гривень та 121,80 гривень, а всього сплачено судового збору 1378,00 гривень, а тому судові витрати за сплату судового збору мають бути компенсовані пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 772,78 грн.

Outcome: partial