Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1990 року і від спільного подружнього життя мають повнолітню доньку. Позивачка 23.01.2014 року звернулась з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, так як між ними не було взаєморозуміння, кожен з них мав свій погляд на життя, чому вони вже тривалий час не підтримують сімейних відносин та проживають окремо один від одного. Шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї є неможливим та недоцільним. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на мотиви такого та доповнила, що вони з відповідачем з 2005 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин, кожен з них створив нову сім'ю, а їх шлюб існує формально. Категорично наполягає на тому, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сім'ї відсутні, вона втратила до відповідача хороші почуття. Просить позов задовольнити, стягнути з відповідача суму сплаченого нею судового збору. Відповідач проти розлучення не заперечив, зазначивши, що подружнє життя із позивачкою не склалося, і підтвердив, що вони із позивачкою з 2005 року проживають окремо один від одного, сімейних відносин з того часу не підтримують, обоє створили нові сім'ї, тому просить позов задовольнити. При цьому, заперечив проти стягнення з нього сплаченого позивачкою судового збору, оскільки вважає, що раз вона звернулась до суду про розірвання шлюбу, то і повинна нести ці витрати. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 28.08.1990 року у Плесненській сільській раді Шепетівського району Хмельницької області, актовий запис № 6, від шлюбу мають повнолітню доньку. Також встановлено, що сторони з 2005 року проживають окремо один від одного, сімейних відносин з того часу не підтримують, втратили один до одного хороші почуття і помиритись не бажають та що кожний з них фактично створив нову сім'ю. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім'ї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконнання, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача 243,60 грн. сплаченого нею та документально підтвердженого судового збору (а.с. 1, 2).

Outcome: approved