Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

ТОВ «Кредитні ініціативи» 04 червня 2013 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору, стягнення витрат. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу є правонаступником АКТ «ТАС-Комерцбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам. Цього ж 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам. Отже ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 28 грудня 2005 року з відповідачкою [PERSON], кредитний договір № 075п з якою укладав АКТ «ТАС-Комерцбанк». Відповідно до вказаного договору відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 54900 доларів США; кошти були надані. В якості забезпечення виконання зобов'язань вказаної особи між банком (іпотекодержателем) та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки № 075з, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2532. Умови кредитного договору змінювалися двосторонніми додатковими угодами. Банк повністю виконав взяті на себе. В порушення умов вказаних угод позичальник своєчасно зобов'язання щодо погашення кредиту та відсотків згідно графіку щомісячних платежів за угодами і договором не виконав, погашення кредиту не проводив, в зв'язку є заборгованість, яку на день подання позову відповідачем не погашено ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Оскільки банк несе витрати по оплаті залучених коштів (розміщених засобом кредитування), то зволікання з повернення кредитного боргу зумовлює збитки, що і стало підставою для подання до суду позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно) шляхом визначення шляху реалізації предмету іпотеки і виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно 28 грудня 2005 року вона уклала кредитний договір № 075п з АКТ «ТАС-Комерцбанк», відповідно до вказаного відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 54900 доларів США; кошти були надані. В якості забезпечення виконання зобов'язань вказаної особи між банком (іпотекодержателем) та відповідачем було укладено договір іпотеки № 075з, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2532. Умови кредитного договору змінювалися двосторонніми додатковими угодами. Заборгованість за кредитним договором утворилася з об'єктивних причин, в неї тяжке сімейне та матеріальне становище, від погашення кредиту вона не відмовляється і зробить це при можливості. Зараз є державний мораторій на відчуження такого іпотечного майна, а вказана квартира є постійним і єдиним місцем її мешкання, позбавлення житла в протиправний спосіб порушує права родини відповідача. Вважає позовні вимоги необґрунтованими і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, з'ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд уважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу є правонаступником АКТ «ТАС-Комерцбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам. Цього ж 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам. Отже ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 28 грудня 2005 року з відповідачкою [PERSON], кредитний договір № 075п з якою укладав АКТ «ТАС-Комерцбанк». Відповідно до вказаного договору відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 54900 доларів США; кошти були надані. В якості забезпечення виконання зобов'язань вказаної особи між банком (іпотекодержателем) та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки № 075з, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2532. Умови кредитного договору змінювалися двосторонніми додатковими угодами. Банк повністю виконав взяті на себе. В порушення умов вказаних угод позичальник своєчасно зобов'язання щодо погашення кредиту та відсотків згідно графіку щомісячних платежів за угодами і договором не виконав, погашення кредиту не проводив, в зв'язку є заборгованість, яку на день подання позову відповідачем не погашено ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Оскільки банк несе витрати по оплаті залучених коштів (розміщених засобом кредитування), то зволікання з повернення кредитного боргу зумовлює збитки, що і стало підставою для подання до суду позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором (угодою) банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Але взяті на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором позичальник не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитним договором терміни. Ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ст. 1050 ЦК України). Відповідно до вказаного кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. В порушення умов кредитного договору позичальник своєчасно зобов'язання щодо погашення кредиту та процентів згідно графіку щомісячних платежів не виконав, погашення кредиту не проводив, в зв'язку з чим станом на 28 листопада 2012 року відповідач мав наступні зобов'язання з платежів: кредитна заборгованість - 44 355.43 доларів США, заборгованість за відсотками - 4 571.87 долар США, заборгованість за штрафами та пенею - 4 746.31 доларів США. З питанням стягнення вказаної суми з боржника та поручителя, іпотекодавця, банк в передбаченому законом порядку з позовом до суду не звертався. Банк направив позичальнику, іпотекодавцю вимоги про необхідність повернути кредит, сплатити відсотки, штрафні санкції та намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки, вимога банку не виконана. В добровільному порядку спір не вирішено. Оскільки банк несе витрати по оплаті залучених коштів, то зволікання з повернення кредитного боргу зумовлює збитки, що і стало підставою для подання до суду позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 5 червня 2003 р. в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. На виконання вказаної норми в січні 2013 року відповідачем було отримано повідомлення про відступлення права грошової від ПАТ «Сведбанк» вих. №0018591 від 14 грудня 2012 року та повідомлення про відступлення від ТОВ «Кредитні ініціативи» вих. №005581 від 14 грудня 2012 року. В повідомленні ТОВ «Кредитні ініціативи» зокрема було вказано, що станом на 28 листопада 2012 відповідач мав наступні зобов'язання з платежів за кредитним договором: кредитна заборгованість - 44 355.43 дол. США, заборгованість за відсотками - 4 571.87 долар США, заборгованість за штрафами та пенею - 4 746.31 доларів США. Також повідомлялось, що 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу від 28 листопада 2012 року, за яким ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило своє право вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». У зв'язку з цим відповідачу повідомлялося, що всі платежі за кредитним договором вона мала здійснювати на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». Разом з тим, повідомленням ПАТ «Сведбанк» дійсно підтверджувався факт відступлення права вимоги від відповідача заборгованості за кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Але в повідомленні ПАТ «Сведбанк» зазначалось, що станом на 28 листопада 2012 року сума заборгованості по основній сумі кредиту за кредитним договором становить 39 949.27 доларів США (а не 44355.43 доларів США). Таким чином, з аналізу вказаних вище повідомлення ПАТ «Сведбанк» та повідомлення ТОВ «Кредитні ініціативи» вбачається невідповідність щодо розміру кредитної заборгованості по основній сумі кредиту станом на момент оформлення угод щодо відступлення прав вимоги м договором. Але ТОВ «ФК «Вектор Плюс» мало можливість відступити право заборгованості за кредитним договором лише в тому розмірі, що був на момент вчинення відповідного правочину відступлений на його користь ПАТ «Сведбанк». А отже, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало законних підстав відступити на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги від відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором у розмірі 44 335.43 дол. США, оскільки на момент укладення відповідного договору факторингу з ТОВ «Кредитні ініціативи» на його користь банком було відступлено основної заборгованості лише на суму 39949.27 доларів США. Крім того, як повідомлення ПАТ «Сведбанк» так і повідомлення ТОВ «Кредитні ініціативи» підписані з боку ПАТ «Сведбанк», TOB «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» представниками за довіреністю. При цьому в тексті отриманих відповідачем повідомлень не вказано прізвища, ім'я та по-батькові жодного з чотирьох представників, що фактично иш ці повідомлення. Також до даних повідомлень не додано навіть копій відповідних довіреностей, на підставі яких так звані представники підписували повідомлення від імені згаданих юридичних осіб; викладені вище обставини позбавляють можливості фактично встановити осіб, що підписали отримані відповідачем повідомлення, а також перевірити достатність їх повноважень для підписання такого роду документів від імені ПАТ «Сведбанк», TOB «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». А отже, як повідомлення ПАТ «Сведбанк», так і повідомлення ТОВ «Кредитні ініціативи» не є такими, що оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства. Таким чином, отримані відповідачем вказані повідомлення від 14 грудня 2012 року не можуть бути визнані належними як такі, що повинні були бути зроблені відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України. Згідно з п. 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» виключно позивачеві належить право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Зважаючи на вищенаведене відповідач не мав законних та належним чином підтверджених підстав для здійснення будь-яких платежів на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» та фактично не здійснював їх. Починаючи з лютого 2013 року відповідач почала отримувати телефонні дзвінки та текстові повідомлення з вимогами щодо сплати певних грошових сум на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», в цих вимогах в більшості випадків розмір заборгованості також відрізнялася та коливалася в межах +/- 10 000 доларів США. При цьому більшість отриманих відповідачем телефонних повідомлень і дзвінків було здійснено особами, що представлялися як співробітники ПАТ «Альфа-Банк». В зв'язку з вищевикладеним, з метою з'ясування законності відступлення на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» грошових вимог за кредитним договором та з'ясування конкретного розміру відступлення вимог відповідач 25 березня 2013 року звернувся з відповідними листами до ПАТ «Сведбанк» (отримано 01 квітня 2013 року) та ПАТ «Альфа-Банк» (отримано 29 березня 2013 року). В даних листах відповідач просив надати йому документальні докази відступлення прав вимоги за кредитним договором з обов'язковим зазначенням сум, переданих за договорами факторингу. Проте до теперішнього часу відповідач не отримав будь-якої відповіді від ПАТ «Сведбанк». В той же час отримана від ПАТ «Альфа-Банк» відповідь (лист від 23 квітня 2013 року №32935-23-6/6) не містила будь-яких додаткових доказів, що належним чином підтверджували б дійсність відступлення грошових вимог за кредитним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», а також що підтверджували б розмір таких відступлених вимог. Відповідь ПАТ «Альфа-Банк» містить лише посилання на раніше згадане повідомлення про відступлення грошових вимог, яке, як зазначалось вище, не може вважатись таким, що оформлене відповідно до вимог чинного законодавства та належним чином підтверджує факт відступлення прав за кредитним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотеко держателем. іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника. Згідно ч. З ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Аналогічна норма міститься також в ст. 513 ЦК України, відповідно до якої правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Проте до теперішнього часу відповідач не отримувала жодного повідомлення а ні від ПАТ «Сведбанк», а ні від будь-кого іншого стосовно відступлення прав за іпотечним договором. Будь-яке посилання ТОВ «Кредитні ініціативи» стосовно можливості звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставним, оскільки ТОВ «Кредитні ініціативи» не іпотекодержателем за вказаним договором. Позивачем разом з позовною заявою не надано будь-яких документів (доказів), що підтверджували б дійсність державної реєстрації відомостей про відступлення прав за іпотечним договором, як того вимагає норма ч. З ст. 24 Закону України «Про іпотеку». Згідно даних копії договору факторингу від 28 листопада 2012 року вбачається, що між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до п. 2.1. якого предметом договору є те, що клієнт відповідно до умов даного договору відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зобов'язаний визначити початкову ціну предмету іпотеки. Зазначене покладає на особу, що звертається до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначити в позові початкову ціну предмета іпотеки і надати суду належні докази на підтвердження її обґрунтованості. Однак позивач до цього часу вимоги ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеки» не виконав. Запропонований позивачем спосіб визначення початкової ціни предмета іпотеки - здійснення оцінки предмета іпотеки вже після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не відповідає приписам статті 39 Закону України «Про іпотеку». В той же час, відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Законом України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Судом при розгляді справи встановлено, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 51, загальною площею 60.0 кв. м., житловою площею 42.2 кв. м., розташовану в будинку № 10А по вул. Гоголя м. Дніпропетровськ, ж/м Сокіл, буд. 9, яка належить [PERSON] на праві власності. Таким чином загальна площа квартири, що перебуває в іпотеці становить 60.0 кв. м., а отже не перевищує 140 квадратних метрів. Позивачем не надано доказів про те, що вказане нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання іпокодавця та що у іпотекодавця у власності знаходиться інше нерухоме майно. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі. Зі слів останньої, це її постійне і єдине житло. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно позивача, крім вказаних в угоді, договорі кредиту та договорі іпотеки сторін, а позивач цього не довів, сторони самі погодилися на всі умови угод, договорів і добровільно підписали їх, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується; кредитні кошти видавалися хоча і не на споживчі потреби, але фізичній особі в межах особистих потреб і ці кредитні правовідносини сторін підпадають під дію пунктів 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ «ПроКредитБанк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення витрат відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed