Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Сторони із 14 липня 2014 року по 15 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають сина [PERSON], [INFO]. Після реєстрації розірвання шлюбу позивач своє прізвище [PERSON] змінила на дошлюбне прізвище Сіряк. Оскільки відповідач добровільно не приймає участі в утриманні сина, не надає грошової допомоги, позивач заявила до суду вимогу про стягнення із [PERSON] на її користь на утримання сина аліментів в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення сином повноліття. Позивач у судове засідання не зявилася. 14 листопада 2016 року подала до канцелярії суду заяву, у якій просила справу слухати у її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с. 18). Відповідач у судові засідання, призначені на 14 листопада, 01 та 14 грудня 2016 року не зявився. Судові повістки, що направлялись за адресою с. Макариха Знамянського району Кіровоградської області повернулись з відміткою, що адресат за вказаною адресою не проживає. 14 листопада 2016 року позивач вказала місце реєстрації та проживання відповідача с. Літинка, вул. Перемоги, 29 Літинського району Вінницької області. 02 грудня 2016 року судом отримано підтвердження про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 31). Судові повістки, направлені за вказаною адресою, про судові засідання на 01 та 14 грудня 2016 року були вручені відповідачеві належним чином (а.с. 27, 32-33), однак останній до суду не зявився, не повідомив про причину неявки, не просив справу розглядати за його відсутності Частиною 4 ст. 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з врахуванням наступних підстав: Свідоцтвом про шлюб серії 1-АМ № 136424 (а.с. 4) та рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 25 жовтня 2016 року (яке набрало чинності 15 листопада 2016 року) (а.с. 9) стверджується, що сторони із 14 липня 2014 року по 15 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Свідоцтвом про народження (а.с. 3) доводиться, що сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідками виконавчого комітету Галайковецької сільської ради № 893 та № 894 від 31 жовтня 2016 року (а.с. 6,7) стверджується заява позивача про те, що син проживає разом з нею і знаходяться на її утриманні. Із обставин, викладених позивачем у позовній заяві, вбачається, що відповідач матеріально забезпечений, має можливість отримувати доходи від праці, фізично здоровий, не має інших утриманців, окрім спільного з позивачем сина (а.с. 5), а тому може надавати матеріальну допомогу на його утримання. Нормами сімейного кодексу України передбачено обовязок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обовязок є рівною мірою, обовязком як матері так і батька. Батьки зобовязані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Статтею третьою Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, обставини, що позивач нарівні з відповідачем має обовязок утримувати дітей, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дитини буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його заробітку щомісячно. Під час ухвалення рішення суд, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, вирішує питання про розподіл судових витрат. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Пунктом 1.1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставку судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру визначено як\~\~1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, станом на день розгляду справи в суді (ч. 3 ст. 2 ЦПК України), мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становить 551 гривню 20 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 07 листопада 2016 року.

Outcome: approved