Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 25 листопада 2020 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошової суми (інфляційних втрат і відсотків) та витрат. Позивач в своєму позові та з представником посилається на те, що 19 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-300/135/2008 року за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 203 000 грн. Згідно п. З ч. І кредитного договору за користування кредитними коштами встановлена плаваюча кредитна ставка 1.99 % відсотків річних + FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів. Пунктом 1.9.1 ч. 2 кредитного договору встановлено, що незважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та тихих зобов`язань за цим договором в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3.7 та ст. З цих договорів та/або умов договору поруки. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» у відповідності ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, позивач змушений був звернутися до суду для захисту свої прав. 11 травня 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 155 701.60 грн., а також судовий збір - 1 700 грн., ІТЗ - 120 грн. Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість у національній валюті - гривні. За вищевказаним рішенням було видано виконавчий лист про стягнення вказаного боргу, виконавчий лист пред`явлено до виконання. Але вказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-5199 від 11 травня 2011 року на сьогоднішній день фактично не виконано, що підтверджується наступними доказами: довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 18 листопада 2020 року про стан боргу (розрахунок боргу), інформаційною довідкою з автоматизованої системи виконавчого провадження по боржнику [PERSON] . Згідно довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 18 листопада 2020 року заборгованість за кредитним договором № ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року року не погашена та складає 235 701.60 грн.: 189 466.64 грн. - заборгованості за кредитом; 32 922.86 грн. - заборгованості за відсотками; 13 312.10 грн. - пеня. Отже, позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року у сумі 57 040.70 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду, а саме: 31 527.14 грн. - інфляційні втрати за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 17 069.34 грн,- заборгованість 3% річних за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року, 5 478.22 грн. - інфляційні втрати за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 2 966 грн.- заборгованість 3% річних за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% (трьох процентів) річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач звернувся до суду і рішенням суду сума боргу з відповідача була стягнута, рішення набрало законної сили, видані виконавчі листи. На теперішній час всі належні позивачу кошти відповідачем через виконавчу службу не виплачені, мається заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивач прохав, стягнути з відповідача вказаний борг, що складається з передбачених законом 3% річних і інфляційних втрат позивача, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] не погодився з вимогами і фактично не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 19 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-300/135/2008 року за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 203 000 грн. Згідно п. З ч. І кредитного договору за користування кредитними коштами встановлена плаваюча кредитна ставка 1.99 % відсотків річних + FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів. Пунктом 1.9.1 ч. 2 кредитного договору встановлено, що незважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та тихих зобов`язань за цим договором в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3.7 та ст. З цих договорів та/або умов договору поруки. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем. Таким чином, у відповідності до ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України до позивача перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] за кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, позивач змушений був звернутися до суду для захисту свої прав. 11 травня 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 155 701.60 грн., а також судовий збір - 1 700 грн., ІТЗ - 120 грн. Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість у національній валюті - гривні. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За вищевказаним рішенням було видано виконавчий лист про стягнення вказаного боргу, виконавчий лист пред`явлено до виконання. Але вказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-5199 від 11 травня 2011 року на сьогоднішній день фактично не виконано, що підтверджується наступними доказами: довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 18 листопада 2020 року про стан боргу (розрахунок боргу), інформаційною довідкою з автоматизованої системи виконавчого провадження по боржнику [PERSON] . Щодо розміру заборгованості за кредитним договором: згідно довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 18 листопада 2020 року заборгованість за кредитним договором № ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року не погашена та складає 235 701.60 грн.: 189 466.64 грн. - заборгованості за кредитом; 32 922.86 грн. - заборгованості за відсотками; 13 312.10 грн. - пеня. Отже, позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року у сумі 57 040.70 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду, а саме: 31 527.14 грн. - інфляційні втрати за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 17 069.34 грн,- заборгованість 3% річних за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року, 5 478.22 грн. - інфляційні втрати за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 2 966 грн.- заборгованість 3% річних за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач звернувся до суду і рішенням суду сума боргу з відповідача була стягнута, рішення набрало законної сили, видані виконавчі листи. На теперішній час всі належні позивачу кошти відповідачем через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода, в добровільному порядку питання знову не вирішене, виник спір і позивач знову вимушений був звертатися з позовом до суду про стягнення інфляційних втрат і передбачених законом відсотків за вказаним договором. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 ЦК України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 ЦК України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. 19 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-300/135/2008 року за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 203 000 грн. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» у відповідності ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем. Таким чином, у відповідності до ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України до позивача перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] за кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, позивач змушений був звернутися до суду для захисту свої прав. 11 травня 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 155 701.60 грн., а також судовий збір - 1 700 грн., ІТЗ - 120 грн. Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість у національній валюті - гривні. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За вищевказаним рішенням було видано виконавчий лист про стягнення вказаного боргу, виконавчий лист пред`явлено до виконання. Але вказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-5199 від 11 травня 2011 року на сьогоднішній день фактично не виконано, що підтверджується наступними доказами: довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 18 листопада 2020 року про стан боргу (розрахунок боргу), інформаційною довідкою з автоматизованої системи виконавчого провадження по боржнику [PERSON] . Згідно довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 18 листопада 2020 року заборгованість за кредитним договором № ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року не погашена та складає 235 701.60 грн.: 189 466.64 грн. - заборгованості за кредитом; 32 922.86 грн. - заборгованості за відсотками; 13 312.10 грн. - пеня. Отже, позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № ML-300/135/2008 від 19 березня 2008 року у сумі 57 040.70 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду, а саме: 31 527.14 грн. - інфляційні втрати за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 17 069.34 грн,- заборгованість 3% річних за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року, 5 478.22 грн. - інфляційні втрати за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 2 966 грн.- заборгованість 3% річних за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/ІЗ-ц (провадження № 14-154це18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постанові від 8 листопада 2019 року по у справі № 127/15672/16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втраті 3 %річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з врахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від ЗО січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючім правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% (трьох процентів) річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач звернувся до суду і рішенням суду сума боргу з відповідача була стягнута, рішення набрало законної сили, видані виконавчі листи. На теперішній час всі належні позивачу кошти відповідачем через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Індекс інфляції розраховується згідно з рекомендаціям відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного суду України за № 62-97 від 03 квітня 1997 року. Таким чином, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, а тому з останнього слід стягнути на користь позивача суму інфляційних витрат у розмірі заявлених вимог та 3% річних. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ст. 16 ЦПК України одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання повинне бути виконане у гривнях, а у випадку визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім договірних, зазначених в позові) відносно завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Наявність боргу підтверджена рішенням суду, виконавчим листом, договором і довідкою, належного спростування не відбулося, стягнення відсотків і інфляційних втрат передбачено законом. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, не звільнений за законом, тому вказане потрібно стягнути на користь позивача з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» інфляційні втрати та 3% річних за кредитним договором № МL-300/135/2008 від 19 березня 2008 року у сумі 57 040.70 гри. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду, а саме: 31 527.14 грн. - інфляційні втрати за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 17 069.34 грн,- заборгованість 3% річних за кредитом за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 5 478.22 грн. - інфляційні втрати за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року; 2 966 грн,- заборгованість 3% річних за відсотками за період з 18 листопада 2017 року по 18 листопада 2020 року, а також стягнути з відповідача на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати по справі в сумі 2 102 грн. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved