Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю імені газети «Ізвєстія» Близнюківського району Харківської області (надалі ТОВ ім. г. «Ізвєстія») звернулося до суду з позовом до [PERSON] в якому, після уточнення позовних вимог, просять повернути їм у користування земельну ділянку, кадастровий номер 6320685500:04:000:0490, площею 6,6049 гектарів, розташовану на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області з передачею їм зібраного урожаю соняшника загальною вагою 8710 кг., стягнути понесені судові витрати , посилаючись на наступне. Між [PERSON], як власником сертифіката на право на земельну частку (пай), серія ХР №0264178 та ТОВ ім. г. «Ізвєстія» було укладено договір оренди землі №8 від 16.11.2010 року, який 16.11.2010 року було зареєстровано в Самійлівській сільській раді Близнюківського району Харківської області (надалі - Договір). Відповідно до умов Договору [PERSON] надав, а ТОВ ім г. «Ізвєстія» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 8,05 га, розташовану на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області для вирощування товарної сільськогосподарської продукції, строком на 5 років, тобто до 16.11.2018 року. ТОВ ім. г. «Ізвєстія» користувалось даною земельною ділянкою з моменту укладення цього Договору та виплачувало відповідачу орендну плату. Однак, у квітні 2013 року [PERSON] засіяв вказану земельну ділянку самостійно соняшником, чим вчинив дії, які перешкоджають орендареві ТОВ ім. г. «Ізвєстія» користуватися орендованою земельною ділянкою. Свої дії [PERSON] пояснює одержанням ним державного акту на право власності на земельну ділянку взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ХР №0264178, при цьому державний акт на право власності на земельну ділянку до цього часу ним не пред'явлено та його копію товариству не надано. Позивачем було надіслано лист вих. №18/05-1 від 18.05.2013 року, де повідомило [PERSON] про те, що Договір є чинним і дія його не припинена. Просили надати копію державного акта на право власності на земельну ділянку, а також, враховуючи виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), запропонувало йому укласти додаткову угоду до договору оренди землі №8 від 16.11.2010 року про припинення зобов'язань шляхом переукладання договору та укласти з TOB ім. г. «Ізвєстія» договір оренди землі, з орендною платою у розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки. Станом на цей час відповіді на даний лист [PERSON] не надано. Вважають, що [PERSON] користується вищевказаною земельною ділянкою за відсутності законних на те підстав та зобов'язаний повернути її TOB ім. г. «Ізвєстія» для користування, разом з урожаєм соняшника. Дію Договору не припинено. Умов про припинення дії Договору у зв'язку з отриманням орендодавцем державного акта на право власності на земельну ділянку, Договір не містить. [PERSON] не мав права користуватися земельною ділянкою, оскільки Договір є чинним та дія його не припинена ні шляхом його переукладання, ні шляхом розірвання. Засіявши земельну ділянку соняшником, [PERSON] тим самим самовільно зайняв її і унеможливив використання її орендарем TOB ім. г. «Ізвєстія», чим порушив умови Договору(а.с.3-7,94-95). Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача в якому, після уточнення, просить відмовити позивачу у задоволенні його позову, визнати Договір таким, що припинив свою дію, стягнути витрати по сплаті судового збору та об'єднати позов в одне провадження з первісним позовом. У зустрічній позовній заяві [PERSON] вказав на наступне. Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0264178, виданого Близнюківською районою державною адміністрацією Харківської області, який зареєстровано 27 вересня 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 491, зі змінами від 29 травня 2010 року, право на земельну частку (пай) передано [PERSON]. Площа земельної частки (паю) становила 8,05 га. 16 листопада 2010 року між відповідачем та позивачем було укладено Договір, предметом якого була вище зазначена земельна частка (пай). Даний Договір зареєстровано у Самійлівській сільській раді Близнюківського районну Харківської області, та засвідчено сільським головою - [PERSON], відповідно до вимог постанови КМ України від 24 січня 2000 р. N 119 «Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)». Але, замість застосування форми Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах за N 5 від 17.01.2000 року, було взято за форму Типовий договір оренди землі, затверджений Постановою КМ України від 3 березня 2004 р. за N 220. 31.07.2012 року він набув право власності на земельну ділянку площею 6.6049 га (державний акт на право власності на земельну ділянку від 31.07.2012 року, серії ЯМ № 970077). Заявою від 24.09.2012 року він повідомив ТОВ ім. г. «Ізвєстія» про дану обставину, а також те, що у подальшому буде використовувати земельну ділянку самостійно. Вважає, що оскільки змінився предмет оренди та статус сторін Договору, цей договір припиняється (а.с.50-53,127). У судовому засіданні представник ТОВ ім. г. «Ізвєстія» на задоволенні первісного позову наполягав, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, а крім того вказав і на таке. [PERSON] посилається на те, що цей Договір не відповідає типовому договору оренди земельної частки (паю) та в силу п.2.3. Типового договору оренди земельної частки (паю) автоматично припинився з виділенням земельної ділянки в натурі (на місцевості). Проте спірний договір є договором оренди земельної частки (паю), оскільки був укладений на підставі наявного у [PERSON] сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ХР №0264178. Станом на момент укладення сторонами цього договору державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] не було отримано. Спірний Договір є вчиненим та чинним, оскільки був підписаний сторонами та зареєстрований згідно з вимогами законодавства. Цей договір є правомірним, така як його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним. На відміну від договору оренди земельної ділянки (ст.ст.14, 15 Закону України «Про оренду землі»), законодавство не встановлює істотних умов договору оренди земельної частки (паю) та наслідків їх відсутності у договорі, а також наслідків невідповідності умов договору типовому договору оренди земельної частки (паю). А тому умови спірного Договору було викладено за домовленістю сторін. Після укладення цього Договору він виконувався сторонами - TOB ім. г. «Ізвєстія» користувалося спірною земельною ділянкою, а [PERSON] отримував орендну плату, чим сторони підтверджували дійсність цього договору та згоду з його умовами. Доказів того, що [PERSON] не погоджувався з умовами Договору або пропонував внести до нього зміни, суду не надано. [PERSON] стверджує, що заявою від 24.09.2012 р. ним було повідомлено TOB ім. г. «Ізвєстія» про отримання державного акту на право власності на земельну ділянку та свій намір самостійно використовувати земельну ділянку. Це не відповідає дійсності. TOB ім. г. «Ізвєстія» зазначеної заяви не отримувало. Доказів в підтвердження факту такого повідомлення [PERSON] суду не надано. П.23 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17.01.2000 року №5, передбачено, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю)в натурі (на місцевості) зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. В той же час відповідно до чинного законодавства, зобов'язання сторін за договором оренди земельної частки (паю) в момент виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) автоматично не припиняються. Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ч. 2 цієї статті передбачено, що припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідачем не наведено, яким пунктом укладеного сторонами договору або яким законом передбачено припинення зобов'язань сторін за договором оренди земельної частки (паю) в момент виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Розділом IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» передбачено, що після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом. Отже, оскільки випадки припинення договору, перелічені в ст.31 Закону України «Про оренду землі», відсутні і договір оренди землі договору №8 від 16.11.2010 р. до цього часу ні додатковою угодою до цього договору, ні в судовому порядку не розірвано, вважати зазначений договір припиненим немає достатніх підстав. Відповідач посилається на умови Типового договору оренди земельної частки (паю), однак ним не враховано, що згідно з п.2.3. цього Типового договору, договір може бути припинений у будь-який час за взаємної згоди Сторін. Сторони не мають права відмовитись від виконання умов цього договору в односторонньому порядку. В п.4 Типового договору оренди земельної частки (паю) зазначено, що в інших випадках, які не передбачені цим договором, сторони керуються чинним законодавством України. Спори, в разі відсутності взаємної згоди Сторін, щодо зміни умов цього договору, його дострокового розірвання на вимогу однієї зі Сторін розглядаються судом у встановленому законодавством порядку. При цьому, щодо правової природи Типового договору оренди земельної частки (паю) зауважує, що органом, який затвердив Типовий договір оренди земельної частки (паю) - Державним комітетом України по земельних ресурсах, не застережено щодо обов'язкового характеру дії його умов, тому діє презумпція необов'язковості умов цього типового договору для сторін, що укладають відповідний договір. Тобто, умови цього типового | договору є диспозитивними. [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні зустрічного позову наполягали у задоволенні первісного позову просять відмовити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві із змінами. Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність у задоволені первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Сторони не оспорюють наступне. Між [PERSON] і TOB ім. г. «Ізвєстія» було укладено договір оренди землі №8 від 16.11.2010 р., який 16.11.2010 р. було зареєстровано в Самійлівській сільській раді Близнюківського району Харківської області. Вказаний Договір був підписаний сторонами (а.с.8,9). Предметом цього договору є земельна частка (пай), належна [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ХР №0264178(а.с.10). До отримання [PERSON] Державного акту на право власності на земельну ділянку, сторони дотримувалися умов Договору(а.с.57). Після отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку, на спірній землі [PERSON] вирощував соняшник, урожай якого склав 8710 кг. Насіння соняшника знаходиться в ТОВ ім. г. «Ізвєстія». Згідно з ч.І ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено і сторонами також не оспорюється, що спір між сторонами виник після того як [PERSON] засіяв спірну земельну ділянку соняшником без погодження із ТОВ ім. г. «Ізвєстія». [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він письмово повідомив ТОВ ім. г. «Ізвєстія» про отримання Державного акту на право власності на землю і намір в подальшому її обробляти самостійно. Представник позивача за первісним позовом стверджує, що [PERSON] не повідомляв Товариство про отримання ним Державного акту на право власності на землю і намір в подальшому самостійно її обробляти. Суд вважає, що остання твердження не відповідає дійсності. Так ТОВ ім. г. «Ізвєстія» як доказ, надано лист, адресований [PERSON] (вих. №18/05-1 від 18.05.2013 року) з якому прямо зазначено, що Товариство отримало від [PERSON] інформацію про те, що той має на земельну ділянку Державний акт, проте його копію не надав. Далі зазначено, що за текстом «…оскільки Вами виділено земельну ділянку в натурі (на місцевості, сторони повинні переукласти договір оренди землі відповідно до отриманого Вами державного акта на право власності на земельну ділянку». Пропонуються певні умови. В адресу [PERSON] в трьох примірниках направлено Додаткову угоду до спірного Договору та Договір оренди землі(а.с.14). Отже ТОВ ім. г. «Ізвєстія», щонайменше станом на 18.05. 2013 року, було відомо про отримання [PERSON] Держаного акту, виділення земельної ділянки на місцевості, намір самостійно використовувати землю. Згідно п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай) отримані громадянами , вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), відповідно до законодавства. Сертифікати на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п.2.3 Типового Договору оренди земельної частки (паю) на який посилаються сторони, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року №5, у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. При відмові орендаря розірвати цей договір із зазначених підстав та припинити користування земельною ділянкою, право власника земельної ділянки (орендодавця) на землю підлягає захисту в законному порядку. Позивач за первісним позовом стверджує, що умови Типового договору не обов'язкові на що слід зауважити, що наказ, яким затверджений цей Типовий договір, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23.02. 2000 року за № 101/4322, а отже є не тільки відомчим а і нормативно-правовим актом, обов'язковим для виконання, дія якого поширюється на необмежене коло осіб. Так в абз. 5 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04. 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі, суди повинні враховувати, що згідно п.2.3 вищезазначеного Типового договору оренди земельної частки (паю), після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. Отже твердження позивача за зустрічним позовом про те, що з отриманням ним 31.08. 2012 року Державного акту на право власності на земельну ділянку він набув статусу власника цієї ділянки, змінився статус сторін договору, предмет Договору, є слушним. Сертифікат на підставі якого укладено Договір втратив чинність. За таких обставин Договір оренди земельної частки (паю) слід вважати припиненим. Цим спростовуються твердження позивача за первісним позовом проте, що існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості переукладення договору оренди землі після виділення власнику земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та на те, що необхідність переукладення договору оренди землі визначена законом як обов'язок, а не право сторін. Положення п.8 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України та розділу 1Х «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» не можуть бути примусом для власника земельної ділянки і передбачають право, а не обов'язок на переукладення договору оренди, ураховуючи при цьому положення ст. 6, ч.3 ст. 203, ст..ст.316,317,319,321,651 Цивільного Кодексу України щодо свободи договору, укладення його при наявності вільного волевиявлення особи, непорушності права власності та здійснення цього права власником відповідно до закону на власний розсуд, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, необхідності згоди обох сторін при укладенні чи зміні договору. Крім того, рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 17.01. 2014 року, залишеним без зміни ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 12.03. 2014 року, у задоволенні позову ТОВ ім. г. «Ізвєстія» до [PERSON] про зобов'язання укласти договір оренди цієї ж земельної ділянки за обставин як вони викладені вище, відмовлено. Суд також дійшов висновку, що дія спірного Договору з моменту отримання [PERSON] Державного акту на землю, припинилася. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі.... що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведеним вище спростовуються і інші твердження позивача за первісним позовом. Зокрема цих висновків суд у не спростовують і його посилання на листи від 01.07.2002 р. №14-20-11/3433, від 30.08.2002 р. №14-20-13/4405 та від 20.10.2003 р. №1417-2-Ко1291/6647, від 13.03.2001 р. № 14-17-2-Н1063/2960, Державного комітету України по земельних ресурсах та лист від 27.10.2004 р. №6-7-1039/656 Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель. Роз'яснення, які містяться в цих листах, відповідають висновкам суду, а крім того ці роз'яснення за своєю природою не є нормами права. Задовольняючи зустрічний позов суд враховує і те, що позивач за первісним позовом крім стягнення з [PERSON] судових витрат, вимог щодо стягнення збитків тощо не заявляв. Зокрема і щодо самовільного, на їх думку використання [PERSON] спірної земельної ділянки. Ухвала суду від 29.05. 2013 року про часткове задоволення заяви про забезпечення позову має бути скасована. Приймається до уваги, що ухвала Близнюківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2013 року про забезпечення позову (а.с.76-78) ухвалами апеляційного суду Харківської області від 14.01. 2014 року і 09.04. 2014 року, скасована. Виділені матеріали приєднані до цивільної справи. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача за зустрічним позовом стягуються документально підтверджені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 172 гривні 05 коп.

Outcome: approved