Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

ТОВ «Енера Вінниця» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за спожиту електричну енергію. Позов мотивовано тим, що позивач ТОВ «Енера Вінниця» здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії юридичним та фізичним (побутовим) споживачам, відповідно до отриманої ліцензії (Постанова НКРЕ КП від 14 червня 2018 року № 429), починаючи з 01 січня 2019 року. Абзацом 4 п. 13 Розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що упродовж чотирьох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території. У відповідності до абзацу 5 п. 13 Розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії», п. 7 ПРРЕЕ, фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунку постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. [PERSON] 27 листопада 2014 року укладено договір про користування електричною енергією № 400920888, відповідно до якого здійснюється розподіл електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . Станом на момент подання даного позову заборгованість відповідача за спожиту електричну енергію становить 4 393 грн. 68 коп. за період з 01 квітня 2019 року по 31 липня 2021 року, що змушує ТОВ «Енера Вінниця» звертатися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2021 року, у даній цивільній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Однак, у визначені судом строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2021 року, клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залишено без задоволення (а.с. 43-44). З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Згідно п. 13 абз. 5 Розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії», фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. Судом встановлено, що [PERSON] укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг до особового рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що у порушення вимог вказаного договору [PERSON] не виконує обов`язку, щодо своєчасної та повної оплати спожитої електричної енергії, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 4 393 грн. 68 коп. за період з 01 квітня 2019 року по 31 липня 2021 року, що підтверджується довідкою про споживання за період з січня 2019 року по серпень 2021 року, сальдовими оборотами по споживачу 400920888. З приводу вказаних вище обґрунтувань суд зазначає наступне. Судом із копії паспорта [PERSON] встановлено, що він дійсно з 18 липня 1997 року по 26 жовтня 2018 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а з 29 жовтня 2018 по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39, 40). Вказане також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 08 вересня 2021 року, виданої Департаментом адміністративних послуг ВМР, отриманої судом під час вирішення прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (а.с. 32). За останньою адресою реєстрації місця проживання [PERSON] закріплено особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий на його ім`я в МКП «Управляюча компанія «Територія комфорту» (а.с. 54). З метою з`ясування обставини за ким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , судом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно зроблено витяг, згідно якого право власності на вказану вище квартиру відомості відсутні (а.с. 37). Із матеріалів інвентарної справи на квартиру [ADDRESS] , яка витребовувалась судом в ході розгляду справи, встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 29 січня 2002 року вказана квартира на праві спільної часткової власності (по ј) належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 29 лютого 2008 року за реєстровим № 1444/77034 (а.с. 57). Відповідно до статі 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством (частина друга статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, Закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку. До вказаного висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 02 квітня 2020 року у справі 757/29813/17-ц. Крім того,\~відповідно до\~п.\~6\~ч.\~1\~ст.\~7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Таким чином, як встановлено судом, що в квартирі [ADDRESS] , в період з квітня 2019 року по липень 2021 року, за який нараховано заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 4\~393 грн. 68 коп., відповідач [PERSON] не проживав і дана квартира у його власності не перебувала. Натомість встановлено, що дана квартира на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Вінниця» до [PERSON] про стягнення суми боргу за спожиту електричну енергію. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed