Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги поданими суду доказами, що підтверджують заявлену до стягнення суму заборгованості (13308,79 грн., з яких: 5752,59 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 0,73 грн. - заборгованість за відсотками, 3591,07 грн - заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом), 3964,40 грн - пеня)). Представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги визнає частково, не оспорює наявність між сторонами кредитних відносин, однак заперечує визначену суму заборгованості. Також просить відмовити в задоволенні вимоги про стягнення пені, у зв`язку із спливом строку позовної давності. Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій уповноважений представник вказує на отримання відповідачем суми кредиту в розмірі 7928,00 грн, з яких: 7128,00 грн - оплата товару, 800,00 грн - оплата страхового платежу. Також вказує на правильне нарахування відсотків. Крім того, зазначає, що п. 7.2 Умов отримання кредитів та інших послуг встановлена збільшена позовна давність у десять років. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. За умовами укладеного кредитного договору від 28.07.2016 № б/н, оформленого на підставі Заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» від 28.07.2016, Заяви на отримання кредиту від 28.07.2016 №8111259567, Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ ФК «ЦФР» ( надалі - Договір) ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», правонаступником прав та обов`язків якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (договір відступлення прав вимоги від 30 липня 2018 року №20180730) (надалі - Банк) надав [PERSON] (далі - Позичальник) кредит у розмірі 7928,80 гривень строком на 24 місяці із зобов`язанням відповідача повернути зазначену суму та плату за користування кредитом в строки та порядку, передбачених договором. Згідно п. 3 заяви на отримання кредиту від 28.07.2016 №8111259567, підписаної особисто відповідачем, [PERSON] доручила ТОВ «ФК «ЦФР» перерахувати за рахунок отриманого нею кредиту наступні суми грошових коштів: 7128,80 грн - оплата р/ф № МКМ-0973-1350730 від 28/07/2016 за рахунок кредиту [PERSON] КЛ № [NUMBER] від 28/072016; 800,00 грн - страх. пл. за рах. кред.коштів, зг Агент.дог. №010714-14/1 від 01.07.14 [PERSON] . В свою чергу, оплата р/ф № МКМ-0973-1350730 від 28/07/2016 за рахунок кредиту [PERSON] КЛ № [NUMBER] від 28/072016 підтверджується платіжним дорученням від 28 липня 2016 року №188056425. Згідно з даними повідомлень від 7 серпня 2018 року року, [PERSON] належним чином була повідомлена про розмір заборгованості за кредитним договором, а також про зміну кредитора. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як свідчать подані по справі доказові матеріали, що визнається і відповідачем у відзиві, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Кредитним договором відповідачем не виконані. Заборгованість Позичальника станом на 30.07.2018 (розрахунок) за предметом позову складає суму 13308,79 грн. (в т.ч. 5752,59 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 0,73 грн. - заборгованість за відсотками, 3591,07 грн - заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом), 3964,40 грн - пеня). Заперечення відповідача про отримання нею кредиту в сумі 7128,80 гривень, а не 7968,80 гривень на увагу не заслуговують з огляду на те, що в пункті 2 Заяви на отримання кредиту від 28.07.2016 №8111259567, підписаної особисто відповідачем, визначена сума кредиту 7928,800, а в пункті 3 вказаної заяви зазначено, що [PERSON] доручила ТОВ «ФК «ЦФР» перерахувати за рахунок отриманого нею кредиту наступні суми грошових коштів: 7128,80 грн - оплата р/ф № МКМ-0973-1350730 від 28/07/2016 за рахунок кредиту [PERSON] КЛ № [NUMBER] від 28/072016; 800,00 грн - страх. пл. за рах. кред.коштів, зг Агент.дог. №010714-14/1 від 01.07.14 [PERSON] . Також відповідач своїм підписом на кожній сторінці Кредитного договору фактично підтвердила, що Банк надав їй у письмовій формі та в повному об`ємі всю інформацію про умови кредитування. Виходячи із цього, права позивача як споживача фінансових послуг не були обмежені на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредиту. При цьому, позивач усвідомлювала зміст взятих на себе зобов`язань та розміри відповідальності за їх невиконання, про що свідчить її підпис на кредитному договорі. Наведене вказує на те, що умови Кредитного договору на момент укладення були для неї зрозумілими і такими, що відповідали її інтересам та були для неї розумними й справедливими. В свою чергу представником відповідача не спростовано належними та допустимими доказами вказаних фактичних даних. Щодо вимог про стягнення пені суд зазначає наступне. Відповідач, визнаючи факт отримання кредиту, вказує на сплив строків давності щодо стягнення пені. Надаючи оцінку вказаним запереченням відповідача, суд зазначає наступне. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами частини першої вказаної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У спірній по справі ситуації сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що [PERSON] отримала кредит строком на 24 місяці, тобто до 27.07.2018 року включно. Відповідно до графіку платежів, що є невід`ємною частиною Кредитного договору, сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши її обов`язок повернути весь борг частинами та сплату процентів за користування кредитними коштами. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 17 грудня 2016 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати тіла кредиту, процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 Цивільного кодексу України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Пунктом 2 Заяви №8111259567 передбачена сплата щоденної пені в розмірі 0,3% від загальної суми прострочення . Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з тим, частиною першою статті 259 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Тобто, законодавчо встановлено можливість збільшення строку позовної давності, що й мало місце при укладанні між сторонами по справі в письмовій формі Кредитного договору. З наведеного випливає, що строки позовної давності можуть бути збільшені лише взаємною згодою сторін, яка повинна бути викладена у письмовому вигляді та підписана сторонами. В свою чергу, в Заяві №8111259567 від 28.07.2016 на отримання кредиту вказано, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір. Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакцій від 30 березня 2015 року встановлено, що до вимог, що виникають з кредитного договору або у зв`язку з ним, застосовується позовна давність у десять років (п. 7.2). Проте, Банк не надав жодного документу, який би свідчив, що позичальник у письмовому вигляді надала згоду на збільшення строку позовної давності, а тому, до спірних правовідносин щодо стягнення пені слід застосовувати скорочені строки давності в один рік. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року № 202/26885/13-ц. Таким чином, у зв`язку із відсутністю підпису позичальника про ознайомлення з умовами отримання кредиту та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» [PERSON] своєї згоди на збільшення строку позовної давності не надавала. Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки Кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Таким чином, перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Тобто, Банк мав право звернутися до суду з вимогою про стягнення неустойки (пені, штрафу) протягом року, який слід вираховувати з кожного дня (місяця) прострочення зобов`язання. Оскільки останнім днем строку кредитування було 27.07.2018, то Банк мав право на звернення до суду з позовом про стягнення неустойки (пені, штрафу) до 28.07.2019 року (включно). З урахуванням того, що з позовом Товариство звернулося тільки 11.03.2020 року, то в задоволенні вимог про стягнення пені, слід відмовити, у зв`язку із спливом строків давності. Таким чином, з урахуванням строків позовної давності, строку кредитування Банк має право на стягнення заборгованості в сумі 9344,39 гривень, з яких: 5752,59 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 0,73 гривень - заборгованість за відсотками; 3591,07 гривень - заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом). При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню сума 1475,81 грн. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved