Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Управдом - 1» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про зобов'язання укласти договір та стягнення заборгованості. З урахуванням заяви від 22.09.2014 року про збільшення позовних вимог, позивач просить суд зобов'язати [PERSON] укласти з Товариством договір утримання будинку і прибудинкової території по [ADDRESS] в місті Одесі, на основі типового договору та стягнути з відповідача заборгованість за послуги з утримання будинку і прибудинкової території у розмірі 20412,62 грн. та судові витрати. Свої вимог позивач мотивує тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS]. Товариству з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» для експлуатації переданий на баланс цей багатоквартирний будинок. Відповідачу надані послуги по утриманню будинку і прибудинкової території, в частині належної йому на праві власності квартири на загальну суму 20412,62 грн. Однак, відповідач не сплачує на утримання будинку і прибудинкової території, не відповідає на листи і претензії позивача, ухиляється від укладання з позивачем договору про утримання будинку і прибудинкової території, не укладає договори з постачальниками інших комунальних послуг. Вказана заборгованість виникла з серпня 2009 року, через несплату відповідачем витрат з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, наданих та нарахованих відповідно до діючих на свій час Порядків формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджених постановами Кабінетів Міністрів України від 12.07.2005р. №560, від 20.05.2009р. №529, від 01.06.2011р. №869 та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2011р. №544 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] для ТОВ «Управдом-1», залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно - гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій. Позивач вважає, що зазначені дії відповідача є противоправними і порушують встановлені Законами права та інтереси ТОВ «Управдом-1». Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання сповіщався належним чином, згідно письмової заяви просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи сповіщалася належним чином, причини своєї неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини, перевіривши їх письмовими доказами, суд приходить до наступного. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 статті 10 ЦПК України визначено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] в місті Одесі. Вказана квартира належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 02.07.2009р. (бланк серії САС №429290) яке видане виконавчим комітетом Одеської міської ради. Право власності відповідача на зазначену квартиру зареєстровано належним чином, що вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.07.2009р. №23431866 (бланк серії ССС №691520), який виданий Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав на об'єкти нерухомості». Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Разом із тим законодавче визначення терміну «балансоутримувач», дане в статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», допускає можливість існування різних ситуацій, у тому числі таких, коли багатоквартирний будинок існує, а особи, що має права та несе обов'язки балансоутримувача, немає (власники квартир балансоутримувачами бути не можуть за визначенням, а договір з будь-якою юридичною особою не укладався). За відсутності вирішення в цьому Законі питання про те, хто саме має ці права й обов'язки, застосуванню підлягає частина перша статті 11 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», зі змісту якої випливає, що функції балансоутримувача до приватизації квартир виконував попередній власник будинку. Він повинен на вимогу об'єднання власників багатоквартирного будинку передати житловий комплекс на баланс об'єднання. Якщо ж немає особи, якій будинок може бути переданий на баланс, попередній власник (територіальна громада та уповноважені нею юридичні особи) змушені продовжувати виконувати функції балансоутримувача. Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача. Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» на підставі рішення Одеської міської ради від 09.04.2009р. №4125-V є балансоутримувачем багатоквартирного будинку [ADDRESS] Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Згідно п. 6 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Товариство зобов'язане забезпечити належну експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі. Разом з тим ст. 4 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Вищезазначена правова позиція висловлена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 10 жовтня 2012 року. При цьому суд повинен зазначити, що ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права і обов'язки виконавця житлово-комунальних послуг, серед яких: розробляти і подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством; право вимагати від споживача дотримання вимог правил експлуатації жилих приміщень та прибудинкової території, санітарно-гігієнічних і протипожежних правил та інших нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг; на відшкодування втрат у разі затвердження відповідним органом місцевого самоврядування цін/тарифів нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Як зазначає позивач. обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ним було розроблено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за типовою формою затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009р. №529. На адресу відповідача направлено претензію з вимогою укласти цей договір та сплатити заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території в якому знаходиться її власність. Однак відповідач договір не уклала причин, зауважень та будь-яких заперечень з цього приводу позивачу не надала, за утримання будинку і прибудинкової території де знаходиться належна їй на праві власності квартира не сплачує. Згідно письмових заперечень від 22.05.2014 року та доданих до нього копій документів вбачається, що пропозиція укласти договір була отримана відповідачкою лише 29.10.2013 року згідно до претензії № 01/251013П від 25.10.2013 року про оплату боргу та укладання договору з доданим проектом договору, який датований 28.10.2013 року. Доказів підтверджуючих факт звернення ТОВ Управдом-1» до [PERSON] з пропозицією укласти договір на утримання будинку та прибудинкової території до 29.10.2013 року (дата співпадає з датою звернення до суду), позивачем суду надано не було. Враховуючи зазначене суд вважає, що позивачем не доведено факт порушення його прав та законних інтересів, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача укласти з ТОВ «Управдом-1» договір про утримання будинку і прибудинкової території. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг серед іншого, віднесені послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Товариство крім утримання на балансі житлового будинку є одночасно і виконавцем житлово-комунальної послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно заяви про збільшення позовних вимог позивач зазначає, що у відповідачки станом на 22.09.2014 року сума заборгованості становить - 20412,62 грн. На підтвердження своїх вимог позивачем надані розрахунки сум заборгованості відповідача з урахуванням витрат на прибирання прибудинкової території, прибирання сходових клітин, технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем (гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання, зливної каналізації), поливання дворів, клумб і газонів, освітлення місць загального користування, підвалів, енергопостачання ліфтів, прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, вивезення побутових відходів та технічного обслуговування ліфтів. При цьому позивач зазначає, що розрахунки заборгованості зроблені з урахування загальної площі належної відповідачу квартири та тарифу затвердженому згідно рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2011 р. №544 та діючому договору на технічне обслуговування і ремонт ліфтів від 01.09.2009 р. укладеному позивачем з спеціалізованою організацією МКП «Ліфтмонтаж» (код ЄДРПОУ 13944596). В запереченнях наданих відповідачем 22.05.2014 року визначено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача, які стосуються заборгованості, що виникла до листопада 2010 року. Суд розглянувши клопотання приходить до висновку про необхідність його задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач в письмовій заяві наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності. Згідно розрахунку заборгованості відповідачем з 01 серпня 2008 року по 22 вересня 2014 року оплата послуг з утримання будинку та прибудинкової території не проводилася, у зв'язку з чим неї виникла заборгованість у розмірі 20412,62 грн. Позивач, ТОВ «Управдом-1» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON] лише 29.10.2013року. Отже, враховуючи вищевикладене, не підлягають задоволенню позовні вимоги з стягнення заборгованості до 01 листопада 2010 року. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги позивача у межах строку позовної давності, а саме за період з 01.11.2010 року по 22.09.2014 року в розмірі 16387,28 грн. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне присудити стягнути з відповідача понесені та документально підтверджені ТОВ «Управдом-1» судові витрати у загальному розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial