Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» звернулося до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно, в якому просило про наступне: - в рахунок погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» за Кредитним договором № 085-А/5-Р від 02.04.2008 року звернути стягнення на предмет застави, а саме: транспортний засіб марки CHERY, модель T11 TIGGO, рік випуску 2008, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) LVVDB14B68D030370, тип легковий (універсал), реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 01.04.2008 року ВРЕР м. Сєвєродонецька при УДАІ УМВС України в Луганській області, та який належить Заставодавцю, шляхом продажу заставного майна Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям з обліку транспортного засобу - автомобілю марки CHERY, модель T11 TIGGO, рік випуску 2008, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) LVVDB14B68D030370, тип легковий (універсал), реєстраційний номер [NUMBER], у територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України, а також з наданням Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; - зобовязати відповідача передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» автомобіль марки CHERY, модель T11 TIGGO, рік випуску 2008, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) LVVDB14B68D030370, тип легковий (універсал), реєстраційний номер [NUMBER], з комплектом ключів, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу; - стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» судові витрати по справі. В обґрунтування позову позивач вказав, що 02 квітня 2008 року між ПАТ «Індустріально-Експортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]», та [PERSON] було укладено кредитний договір. В якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, Позичальником було надано в заставу транспортний засіб марки, який належить Заставодавцю, а також було укладено договір поруки з [PERSON]. 30 жовтня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Креді [PERSON]» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 10-IV, відповідно до якого право грошової вимоги за вищевказаним Кредитним договором перейшло до TOB «ФК «Позика». Про зміну кредитора відповідач був повідомлений. Крім того, відповідно до [PERSON] про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін), Первісним кредитором здійснено зміну Заставодержателя з АТ «Індустріально-експортний банк» на ТОВ «ФК «Позика», на підставі чого позивач набув права Заставодержателя відносно автотранспортного засобу, що є забезпеченням виконання зобовязань. У звязку з невиконанням зобовязань з боку [PERSON] за кредитним договором, налічується заборгованість в розмірі 92200 грн., а отже є підстави для звернення стягнення на предмет застави. В судовому засіданні представник позивача присутня не була, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON], яка є правонаступником померлого [PERSON], та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, які викладені в письмових запереченнях проти позову. Зокрема вказали, що [PERSON] за час його життя не було надано доказів переходу прав вимоги у спірних правовідносинах до позивача. Позивачем не вказано складових заборгованості в розмірі 92200 грн., вимоги позивача викладені у гривні, в той час як кредит надавався в доларах США. Про застосування строків позовної давності відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні не заявляли. Другий відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що він є стороною лише у договорі поруки, а не у договорі застави. Тобто, він вважає, що є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.04.2008 року АТ «Індустріально-Експортний Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON] банк», що було визнано в судовому засіданні відповідачем та її представником), та [PERSON] в якості позичальника уклали кредитний договір № 085-А/5 (надалі кредитний договір), згідно із умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 18257 доларів США на 48 місяців, тобто з 02.04.2008 року по 01.04.2012 року (включно) на купівлю автомобіля для споживчих потреб. Згідно із пунктом 1. кредитного договору позичальник повертає кредит банку щомісячно до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно графіку, який є Додатком № 1 до договору. Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що у якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобовязань за цим Договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих санкцій, а також інших витрат, Позичальник в день укладення цього Договору укладає, зокрема, договір застави № 809 від 02.04.2008 року. Відповідно до пункту 3.2.5 кредитного договору у разі несплати Позичальником заборгованості за кредитом згідно п. 1.1 цього Договору та/або процентів згідно п. 2.4 договору протягом 30 днів, [PERSON] направляє Позичальнику письмове Повідомлення про наявність простроченої заборгованості, в якому вказується розмір заборгованості з урахуванням належних до сплати процентів та штрафних санкцій. Невиконання зобовязання по погашенню простроченої заборгованості в строк до 30 днів діє право Банку вимагати дострокового погашення кредиту в повній сумі, процентів, шарфів та пені. Згідно із п. 3.2.8 кредитного договору у випадку порушення Позичальником умов цього Договору та/або умов договорів, укладених згідно п. 1.3 цього Договору, у тому числі несплати суми кредиту (частини кредиту), процентів, штрафних санкцій та пені згідно умов цього Договору, а також у випадку невиконання Позичальником умов пп.пп. 2.7.3, 3.2.3, 3.2.5, 3.3.1-3.3.12 цього Договору, Банк має безумовне право звернути стягнення на майно Позичальника, яке перебуває в заставі, або на інше майно Позичальника в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Звернення стягнення на майно Позичальника, що перебуває в заставі, здійснюється шляхом вчинення виконавчого напису або в іншому порядку, передбаченому чинним законодавством України та/або договором застави. 27.03.2009 року сторони вищевказаного кредитного договору уклали договір № 1, яким внесли зміни до кредитного договору, зокрема встановивши, що кредит надається на строк з 02.04.2008 року по 26.08.2016 року, а позичальник повертає кредит щомісячно до 27 числа кожного місяця згідно відповідного Графіку. Також, 02.04.2008 року АТ «Індустріально-Експортний Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON] банк», що було визнано в судовому засіданні відповідачем та її представником) в якості заставодержателя та [PERSON] в якості заставодавця уклали нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу, згідно із умовами якого для забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором заставодавець передав у заставу заставодержателю транспортний засіб марки CHERY, модель T11 TIGGO, рік випуску 2008, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) LVVDB14B68D030370, тип легковий (універсал), реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно із пунктом 1.3 договору застави, заставна вартість предмету застави становить 92200 грн. Згідно із пунктом 2.1. договору застави, право застави виникає в момент укладення цього Договору та його нотаріального посвідчення. Згідно із п. 3.3.3, 3.3.4, 3.3.5 договору застави заставодержатель має право: - у випадку невиконання заставодавцем умов кредитного договору або цього договору звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги в повному обсязі, включаючи дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором; - обирати порядок звернення стягнення на предмет застави згідно із Законом України «Про заставу» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; - самостійно визначити ціну реалізації предмету застави. Згідно із пунктом 2.7 договору застави, у випадку невиконання Заставодавцем зобовязань, передбачених Кредитним договором, Заставодержатель має право звернути стягнення на Предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в інший спосіб, передбачений чинним законодавством України, зокрема реалізувати предмет застави через третіх осіб за власним розсудом тощо. 07.03.2009 року сторони вищевказаного договору застави уклали додаткову угоду № 1, якою внесли зміни до договору застави встановивши, що термін повернення кредиту за кредитним договором до 26 серпня 2016 року включно. 30 жовтня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Креді [PERSON]» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 10-IV, відповідно до якого право грошової вимоги за вищевказаним Кредитним договором № 085-А/5 перейшло до TOB «ФК «Позика». Також, 19 листопада 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Креді [PERSON]» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» було укладено нотаріально посвідчений Договір про відступлення права вимоги за договорами застави № 1, відповідно до якого право вимоги за вищевказаним договором застави перейшло до TOB «ФК «Позика». [PERSON] про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 09.06.2016 року підтверджується факт реєстрації заміни обтяжувала за договором про відступлення права вимоги за договорами застави № 1 від 19.11.2015 року на TOB «ФК «Позика» та реєстрація звернення стягнення на предмет застави. 09.11.2015 року ТОВ «ФК «Позика» надіслало на адресу [PERSON] вимогу про погашення кредитної заборгованості в сумі 111476,34 грн. та повідомило про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Згідно із уточненим розрахунком позивача, [PERSON] станом на 02.11.2015 року мав заборгованість зі сплати боргу за кредитом в сумі 4411,54 долари США за тіло кредиту та в сумі 439,12 доларів США за відсотки по кредиту. Станом на 15.08.2017 року вищевказана сума в загальному розмірі 4850,66 доларів США дорівнювала 111534,75 грн. за курсом валют НБУ. При цьому суд звертає увагу, що згідно із графіком повернення кредиту та деталізованим розрахунком заборгованості, першим днем виникнення простроченої заборгованості у спірних правовідносинах зі сплати відсотків є 26.01.2015 року, тобто день, наступний за Днем повернення кредиту в розумінні термінів кредитного договору, в який відповідач вперше не виконав кредитних зобовязань. В судовому засіданні відповідач [PERSON] також визнала, що її померлий чоловік [PERSON] перестав платити по кредитному договору з початку 2015 року, що на думку суду додатково підтверджує правильність вищевказаного розрахунку. Отже, у звязку із порушенням заставодавцем зобовязань, передбачених кредитним договором, на підставі пунктів 3.3.3, 3.3.4, 3.3.5 договору застави у заставодержателя виникло право звернути стягнення на предмет застави шляхом його реалізації (продажу) від імені заставодавця будь-якій іншій особі з укладанням відповідного договору, що не суперечить діючому законодавству України та умовам укладених сторонами договорів. Згідно із ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України «Про заставу» в разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до договору застави звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя може здійснюватися шляхом продажу предмета застави із укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою, а також заставодержатель має право проводити переоцінку предмету застави. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета застави шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону. При цьому стаття 26 вищевказаного Закону передбачає продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Згідно із ч. 1, 5 ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобовязанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобовязаний у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах. Договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Отже, зважаючи на невиконання відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати звернення стягнення на заставлене майно в обраний ним спосіб в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема в спосіб продажу заставленого майна будь-якій третій особі покупцю від імені боржника. Стосовно змісту п.п. 2 п. 1 розпорядження Держкомфінпослуг від 03.04.2009 № 231, суд по-перше зазначає, що згідно із статтею 204 ЦК України вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Аналогічної позиції послідовно дотримується Верховний Суд України в своїх постановах по справам № 6-2026цс15, 6-1562цс15. По-друге, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу. Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Згідно з п. 13 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року № 1070/2011, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Положення пп. 1.2 розпорядження від 03 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», яке втратило чинність на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг від 13 серпня 2015 року № 1926, встановлює, що до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Суд враховує, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (v017p710-02) (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Крім того, відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 4 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Таким чином, з урахуванням викладеного, положення пп. 1.2 розпорядження від 03 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», суперечать ст. 1077 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», адже вони безпідставно звужують зміст поняття факторингу як фінансової послуги за субєктами її надання, хоча ст. 1077 ЦК України та Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо підходу до вирішення подібних спірних правовідносин міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року по справі № 6-8981ск15. Суд також звертає увагу, що розпорядження від 03 квітня 2009 року № 231 було визнано таким, що втратило чинність з метою приведення законодавства у відповідність до вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», про що вказано в преамбулі та змісті розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг від 13 серпня 2015 року № 1926. Отже, положення вищевказаного розпорядження не підлягають застосуванню до спірних правовідносин на підставі прямої вказівки частини 4 статті 8 ЦПК України, а також на підставі того, що станом на час укладення договорів відступлення прав вимоги за спірними договорами кредиту і застави вищевказане розпорядження вже було визнано таким, що втратило чинність. Стосовно посилань представника відповідача на те, що відповідач не був повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, суд зазначає, що про зміну кредитора [PERSON] був повідомлений на підставі письмового повідомлення, яке було направлено йому 20.11.2015 року, що підтверджується самим письмовим повідомленням та списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів від 20.11.2015 року. Більш того, навіть неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. Крім того, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року по справі № 6-979цс15. Суд звертає увагу, що 09 грудня 2016 року позичальник та заставодавець [PERSON] помер, а право власності на спірний автомобіль в порядку спадкування набула [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом та не заперечується сторонами. З листа в.о. завідуючого Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори від 09.02.2017 року також вбачається, що нотаріусом отримана претензія до спадкоємців померлого [PERSON] від ТОВ «Фінансова компанія «Позика». Згідно із ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Таким чином, за змістом статті 27 Закону України «Про заставу» у разі переходу права власності на предмет застави від заставодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, застава є дійсною для набувача відповідного майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет застави в порядку спадкування, набуває статусу заставодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за договором застави у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет застави, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, позовні вимоги до [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 30 вищевказаного Закону договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. На підставі викладеного, в резолютивній частині рішення суд вважає за необхідне вказати, що звернення стягнення на предмет застави відбудеться в рахунок погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» в загальній сумі 111534 грн. 75 коп. (4850,66 доларів США за курсом НБУ станом на 15.08.2017 року згідно із останнім деталізованим розрахунком позивача), яка складається з наступного: 101437 грн. 74 коп. сума основного боргу, 10097 грн. 01 коп. сума процентів за кредитом. Саме в рахунок погашення вказаних сум в гривневому еквіваленті просила звернути стягнення на предмет застави представник позивача в судовому засіданні. Також, на підставі ч. 5 ст. 30 вищевказаного Закону суд вважає за можливе вказати в резолютивній частині про продаж предмета застави позивачем від імені власника предмету застави. При цьому суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог шляхом вказівки початкової ціни предмету застави або способу визначення ціни предмету застави, адже продаж предмета застави за цим судовим рішенням відбуватиметься не за процедурою публічних торгів, а шляхом продажу будь-якій третій особі на розсуд заставодержателя за визначеною ним ціною, що відповідає умовам укладеного [PERSON] договору застави (п. 3.3.4, 3.3.5) та не порушує норм цивільного законодавства щодо застави. Діюче законодавство визначає спосіб реалізації заставного майна диспозитивно, а саме сторони можуть врегулювати цей випадок на свій розсуд та визначити спосіб реалізації у випадку звернення стягнення за умовами договору, що не суперечить також і п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Більш того, діюче законодавство визначає такий окремий спосіб реалізації заставного майна як його продаж від імені власника третій особі, тобто без процедури публічних торгів. В такому випадку діюче законодавство не вимагає визначення судом початкової ціни предмету застави, в той час як умови укладеного сторонами договору передбачають право заставодержателя самостійно визначити таку ціну (п. 3.3.5 договору застави). Аналогічний підхід щодо відсутності необхідності в таких випадках визначати ціну предмету застави або визначати спосіб формування ціни предмету застави визнано правильним в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року по справі № 216/273/14-ц. Посилання представника відповідача та відповідача на те, що валютою кредитного договору були долари США, а позивач просить звернути стягнення на предмет застави для погашення заборгованості в гривнях, суд вважає необґрунтованими, адже законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, в той час як використання іноземної валюти для розрахунків по кредитному договору є правом, а не обовязком сторін договору (ст. 192 ЦК України). Вказувати про те, що погашення заборгованості має відбутися в межах вартості спадкового майна, суд не вважає за необхідне, адже предметом позовних вимог є виключно звернення стягнення на один конкретно визначений транспортний засіб, а отже в будь-якому випадку погашення заборгованості поза межами ціни продажу транспортного засобу на підставі цього рішення суду відбутися не може. За положеннями п. 3 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду мають зазначатись, зокрема, заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні суду, є одним із заходів примусового виконання цього рішення. Вимоги позивача про передачу предмета застави для його реалізації є саме такими заходами щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження. Для того, щоб державний виконавець при виконанні рішення суду (відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження») вилучив у боржника транспортний засіб та передав його на зберігання стягувачу, це повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року по справі № 6-1136цс17. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що вона є власником транспортного засобу станом на час розгляду справи. Таким чином, позовні вимоги в частині зобовязання [PERSON] передати позивачу транспортний засіб, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є обґрунтованими та також підлягають задоволенню. Стосовно вказівки у позові в якості співвідповідача поручителя [PERSON] суд зазначає, що [PERSON] є стороною лише у відповідному договорі поруки, а не у договорі застави. Тобто, він є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На думку суду, судові витрати в даному випадку мають бути стягнуті з того відповідача, який дійсно є субєктом спірних правовідносин. Тобто, судові витрати мають бути стягнуті з [PERSON], адже [PERSON] є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням від 14.06.2016 року про сплату судового збору в сумі 1383,00 грн. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1378 грн. 00 коп. в межах ставки судового збору, встановленого Законом станом на час подачі позову до суду.

Outcome: approved