Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на основі типового договору між ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» та [PERSON] укладеним з 01.03.2012 року, а також про стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.03.2012 по лютий 2015 роки у сумі 1589,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] (далі - Квартира), яка обслуговується позивачем. Відповідно до рішень виконавчого комітету Мукачівської міської ради «Про визначення виконавців послуг» від 24.01.2012 №28, від 29.01.2013 №19, Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс», назву якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» (виписка а.с. 7) визначено виконавцем послуг з 01.03.2012 року з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. На підставі відповідного акту прийому-передачі будинок [ADDRESS] переданий в управління та обслуговування позивачу. Початком надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, слугувало здійснення всіх залежних від позивача дій, які полягали в укладенні договору «Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» у спосіб передбачений ст.630 ЦК України. Оскільки сторони тривалий час виконують конклюдентні дії, а саме: ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» виконує свої обов'язки, визначені законодавством України стосовно житлово-комунальних послуг і надає споживачам послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, а [PERSON] отримує ці послуги, та не відмовився від їх надання, протягом періоду з 01.03.2012 по лютий 2015 роки актів-претензій з приводу ненадання чи неналежного надання послуг від відповідача не надходило, то наявними є фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що є підставою для задоволення позовних вимог. В судове засідання представник позивача не з'явилася, натомість заявила клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 24). Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задоволити. Належним чином повідомлений за місцем реєстрації, про час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з'явився, заяв про відкладення розгляду справи та заперечень проти позову не надав, тому за згодою представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі рішень виконавчого комітету Мукачівської міської ради «Про визначення виконавців послуг» від 24.01.2012 №28 та «Про погодження виконавця послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом, групою будинків; утримання житлових будинків і прибудинкових територій» від 29.01.2013 №19, позивач з 01.03.2012 року визнано виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій м. Мукачево (а.с. 8- 9). Будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], віднесено до переліку будинків, щодо яких позивач надає послуги з їх утримання, що підтверджується актом прийняття-передачі об'єкта з управління (з балансу) а.с. 11). Початком надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій слугувало здійснення всіх залежних від позивача дій, які полягали в укладенні типового договору «Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 01 березня 2012 року у спосіб передбачений ст.ст. 630, 634 ЦК України (а.с. 14). В свою чергу, відповідач продовжував отримувати вказані послуги, що є свідченням виникнення між сторонами по справі цивільних прав та обов'язків (частина перша ст. 11 Цивільного кодексу України). Отже, з моменту передання позивачу в управління будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, останній отримує від нього відповідні послуги. Зазначені судом обставини вказують на те, що сторони знаходяться у фактичних договірних відносинах. Отже, у цих відносинах вони мають певні права та обов'язки, а саме, позивач зобов'язаний надавати споживачеві вказані послуги, а відповідач зобов'язана сплачувати кошти за їх отримання. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV. Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є договори та інші правочини. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 та підпунктом 3 п. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти Договір на виконавців житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового Договору. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками даних відносин є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону, виконавець зобов'язаний підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642 - 643 ЦК України. Частиною першою ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України законодавець визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Приписами ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій»(далі - постанова № 529). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 19 -21 Закону № 1875 -IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - постанова № 529). Зі змісту вищенаведених правових норм вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Разом з позовною заявою до суду позивачем був наданий договір «Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», підготовлений ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс». Дослідивши вищевказаний договір, слід констатувати, що він відповідає типовому договору, а тому відмова споживача послуг від укладення договору суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків суд приходить до висновку про те, що в разі невизнання відповідачем (споживачем) права позивача (виконавця) послуг на укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов»язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, а тому в разі відмови споживача послуг від укладення договору виконавець послуг має право на судовий захист в обраний ним спосіб. Враховуючи формулювання позовних вимог із зазначенням дати укладення договору в минулому часі, що фактично є проханням визнати його укладеним, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, шляхом визнання договору укладеним, що також відповідає принципу публічності цивільного процесуального права. Вищевказаний висновок суду відповідає позиції Верховного Суду України, при перегляді вказаним органом судової влади, судових рішень з питань неоднакового застосування законодавства. При цьому суд виходить з того, що частиною другою ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Так, у своїй постанові від 10.10.2013 (при розгляді заяви [PERSON] про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2012 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до [PERSON] про зобов'язання укласти договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території), Верховний Суд України, по відношенню до аналогічних до даної справи обставин, вказав на те, що єдиним і правильним способом захисту порушеного права є визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії, а укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875 - IV. Відповідній обов'язок споживача житлово-комунальних послуг щодо сплати наданих житлово-комунальних послуг та укладення договору на їх надання визначений правилами надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Також, відповідно до частин першої і четвертої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Квартира, яка належить відповідачу на праві власності не відокремлена від багатоквартирного житлового будинку, в якому вона знаходиться, а є його частиною. Оплата за послуги з утримання будинку та прибудинкової території є безумовним обов'язком відповідача як власника майна, тому що самі такі послуги надаються в цілому за будинком з моменту введення його до експлуатації і їх надання не пов'язано із реалізацією власником права використання майна, також як і не пов'язано із фактом проживання або не проживання в квартирі. Вартість послуги з утримання майна є компенсацією споживачем виконавцю долі витрат виконавця на надання таких послуг відповідно до долі власника квартири в багатоквартирному будинку в цілому. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів відносно того, що позивачем послуги не надавалися або надавалися не в повному обсязі. Отже, незважаючи на те, що між відповідачем та ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс» не має письмового договору, боржник здійснює споживання житлово-комунальних послуг, чим фактично проявляє добровільне волевиявлення, через що у нього в зв'язку з фактичним споживанням житлово-комунальних послуг, тобто одностороннім правочином, виникає зобов'язання з оплати спожитих послуг на користь виконавця цих послуг - ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс». Тарифи, за якими нарахована оплата за надані послуги були встановлені у визначеному законом порядку, не оскаржувалися, недійсними не визнавалися. Станом на лютий (включно) 2015 року за [PERSON] рахується заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 1589,20 грн. (а.с. 12). З урахуванням відсутності між сторонами згоди щодо умов договору, з відповідача слід стягнути вищевказану суму заборгованості на підставі частини другої ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Оскільки, Квартира, розташована на території м. Мукачева, власник якого є безпосередньо [PERSON], то позивач у відповідності до ст.ст. 110, 114 ЦПК України обрав правильний спосіб захисту свого права, шляхом звернення до суду за місцезнаходженням цього майна. Судові витрати по справі у сумі 974,40 грн. (в т.ч. 487,20 грн. - судовий збір, 487,20 грн. - витрати на правову допомогу) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved