Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

ТОВ «Віктор» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обгрунтування вимог зазначено, що [PERSON] перебувала з ТОВ «Віктор» в трудових відносинах з 08.11.2013 року, працюючи на посаді продавця у магазині ТОВ «Віктор». У зв'язку із порушенням відповідачкою вимог ст.15 -3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»( під час виконання своїх трудових обов'язків продала пиво особі, яка не досягла 18 років) відносно [PERSON] 22.11.2013 р. о/у Новопсковського РВ було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 156 КУпАП та постановою № 10 від 05.12.2013 р. адміністративна комісія Новопсковської селищної ради [PERSON] визнана винною у вчиненні правопорушення за ч. 2 ст. 156 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 510 грн. 17.03.2014 р. у відношенні ТОВ «Віктор» заступником начальника Старобільської ОДПІ начальником Новопсковського відділення ГУМ у Луганській області було винесено рішення про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 6800 грн., які позивач повністю сплатив, що підтверджується квитанціями. Просить стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Віктор» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 6800 грн. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, на вимогах наполягає, просить позов задовольнити та надав до суду розписку [PERSON] від 16.10.2013 р., згідно якої вона зобов»язалася нести відповідальність в разі порушень з її боку. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позивача не визнають. Наполягає на доводах та запереченні, викладених в письмових поясненнях наданих до суду. Відповідно до письмових пояснень представника відповідача, [PERSON] перебувала з 08.11.2013 р. по 18.03.2014 р. в трудових відносинах з ТОВ «Віктор». 08.11.2013р. між ТОВ «Віктор» в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, згідно якого відповідач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй адміністрацією товарно- матеріальних цінностей. Позивач за договором зобов»язався ознайомити працівника з діючим законодавством про матеріальну відповідальність працівників за шкоду заподіяну підприємству, та з діючими інструкціями, нормативами, правилами зберігання, приймання продажу переданих працівнику матеріальних цінностей, що позивачем зроблено не було. [PERSON] з правилами торгівлі алкогольними або слабоалкогольними напоями ознайомлена не була. Вимоги позивача, що завдана шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі в сумі 6800 грн. суперечать вимогам ст.ст. 130,132,134 КЗпП України, та Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками». Допущене відповідачкою порушення, а саме продаж неповнолітній особі пива, не може бути кваліфіковано як незабезпечення збереження майна, переданого для збереження, тому підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності відсутні. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільного позову, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З матеріалів справи вбачається, що згідно копій наказів ТОВ «Віктор» [PERSON] перебувала з 08.11.2013 р. по 18.03.2014 р. в трудових відносинах з ТОВ «Віктор», працюючи на посаді продавця в магазині «Продукти». 08.11.2013р. між ТОВ «Віктор» в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого [PERSON], яка виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням, зберіганням, продажем товарно- матеріальних цінностей, прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй адміністрацією товарно-матеріальних цінностей. [PERSON] під час виконання своїх обов'язків, було допущене порушення вимог ст.15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а саме продаж неповнолітній особі пива, та відносно [PERSON] 22.11.2013 р. о/у Новопсковського РВ було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 156 КУпАП. 05.12.2013року засіданням адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новопсковської селищної ради Луганської області було розглянуто адміністративний матеріал відносно [PERSON] за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КУпАП та винесено постанову № 10 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Рішенням заступника начальника Старобільської ОДПІ начальником Новопсковського відділення ГУМ у Луганській області від 17.03.2014 р. до ТОВ «Віктор» в зв»язку з порушенням вимог ст.15 -3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 6800 грн., які згідно платіжних доручень а.с. 15-20 були сплачені позивачем. Отже між сторонами виникли правовідносини щодо покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну роботодавцю, які регулюються главою IX КЗпП України. За правилами ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установ,організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 4 постанови № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»під прямою дійсною шкодою, слід розуміти втрату, погіршення або знищення цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів. Згідно з ч.1 ст. 132 КЗпП за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Вимоги позивача, щодо відшкодування завданої шкоди в повному обсязі суперечить вимогам ст. 130, 132 та 134 КЗпП України, а також роз'ясненням Пленум Верховного Суду України, які містяться у п.7 постанови № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», в відповідно до яких працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за ч. 1 ст. 132 КЗпП, крім випадків, для яких ст. 134 КЗпП передбачена повна матеріальна відповідальність. У чинність ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, якщо між працівником і підприємством, установою організацією відповідно до ст. 135№ КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Допущене відповідачем [PERSON] порушення не може бути кваліфіковано як незабезпечення збереження майна, переданого для збереження. Тому підстави, визначені законом, для покладення на відповідачку повної матеріальної відповідальності відсутні. Враховуючи вимоги діючого законодавства, положення ст. 132 КЗпП України, за шкоду заподіяну позивачу відповідачк повинна нести матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, який має бути розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»(зі змінами), виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, а саме лютий та березень 2014 р. Згідно платіжних відомостей ТОВ «Віктор» заробітна плата [PERSON] за лютий 2014 р. склала 1290 грн., за березень 2014 р,- 690 грн. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що пряма дійсна шкода заподіяна ТОВ «Віктор» перевищує середній місячний заробіток відповідача, на [PERSON], в силу вимог ст. 130,132 КЗпП України, може бути покладена матеріальна відповідальність лише в розмірі, який не перевищує її середній місячний заробіток -990 грн., пому позовні вимоги підлягають задоволенню частково. У чинність ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial