Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не з'явилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі і від даного шлюбу у них народилися сини: позивач - [PERSON] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER]) та третя особа - [PERSON]. Так, в період знаходження в зареєстрованому шлюбі та на загальні кошти батьками сторін було куплено домоволодіння [ADDRESS]. Договір купівлі-продажі було оформлено на ім'я [PERSON] та посвідчено 11.01.1995 року Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою за р.№2-67, зареєстровано в Новомосковському Інвентарьбюро 16.01.1995 року за №94-1. Крім того, на ім'я матері позивача було придбано земельну ділянку площею 0,2231 га в межах згідно с планом, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] на території с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчено 05.10.1995 року Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою за р.[NUMBER]. На підставі чого, на ім'я [PERSON] 05.10.1995 року було видано Державний акт на право приватної власності на дану земельну ділянку Новоолександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу. Державний акт серія [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3335 з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON], на випадок своєї смерті, 19.06.2008 року склала заповіт, який було засвідчено виконкомом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області та згідно якого належне їй вищевказане майно заповідала в рівних долях позивачу та його братові [PERSON]. Після чого, [INFO] року [PERSON] померла (Свідоцтво про смерть [NUMBER], видане виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за актовим записом №68) і після її смерті позивач, як спадкоємець за заповітом, звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. У свою чергу його брат - [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від своєї частики спадщини на користь позивача. Що стосується [PERSON], як чоловіка померлої, то він також звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на ? частку набуту за час шлюбу житлового будинку та земельної ділянки згідно ст.ст. 60-63 Сімейного Кодексу України, при цьому на обов'язкову долю в спадковому майні він не претендує. В результаті чого, 12.12. 2014 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] на території с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, а також Свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на ? частину вищевказаної земельної ділянки. [PERSON], помер [INFO] року (Свідоцтво про смерть [NUMBER] видане виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №91). Як встановлено судом, за свого життя він заповітів не залишав, у зв'язку з чим, позивач в установлений законом шестимісячний термін як спадкоємець першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України) звернувся до Дніпропетровської державної районної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщину. Тобто, у відповідності до ст.1268 Цивільного Кодексу України, вважається таким, що спадщину прийняв. У свою чергу [PERSON], після смерті батька, подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь свого брата. Так, після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на ? частину домоволодіння [ADDRESS] в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області та на ? частину земельної ділянки, на якій воно знаходиться. Незважаючи на те, що право позивача на спадкове майно, яке залишилося після смерті батька [PERSON] ніхто не оспорює, йому 12.12.2014 року була видана державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після батька на вищевказане спадкове майно. Відмову у видачі даного документу нотаріус мотивувала тим, що видати свідоцтво про право на спадщину вважає неможливим, оскільки відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлювальних документів. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Як встановлено судом, спадкодавцем [PERSON] за життя не було отримано свідоцтво про право власності на ? частку житлового будинку та ? частку земельної ділянки, що знаходяться по [ADDRESS], Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, після померлої дружини [PERSON]. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні вищевказані обставини справи, підтверджують той факт, що померлому [PERSON] правомірно та на законних підставах володів і користувалася спірним житловим будинком та земельною ділянкою, розташованих за вищевказаною адресою. Відповідно до ст. ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно . затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлювальні документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 2 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача на вищезазначене спадкове майно, а його позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved