Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю ім. газети «Ізвєстія» Близнюківського району Харківської област (надаті ТОВ ім. г. «Ізвєстія»), звернулося до суду з позовом (з урахуванням уточнень позовних вимог) до [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у користуванні орендованими ними у відповідачів земельними ділянками шляхом зобовязання не чинити прешкоди у здійсненні обробітку цих земель та збору урожаю, визнання права власності на урожай соняшника, вирощений на земельних ділянках кадастрові номери: 6320685500:04:000:0285, 6320685500:04:000:0284, відповідно в кількості 2390 та 2550 кг, стягнення понесених судових витрат, посилаючись на наступне. [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки сільськогосподарського призначення кадастрові номери 6320685500:04:000:0285, 6320685500:04:000:0284 площею кожна 5,5800 га, які розташовані на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №186017, ЯЛ №186016, виданими 19.10.2011 р. на підставі розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області №445 від 16.06.2009 р. Між [PERSON], [PERSON] та ТОВ ім. г. «Ізвєстія» з кожним окремо було укладено договори оренди землі від 21.12.2011 строком на 7 років, які 13.11. 2013 та 27.11. 2013 було зареєстровано у Реєстраційній службі Близнюківського районного управління юстиції Харківської області. Строк дії договорів не закінчився. Проте відповідачі створюють перешкоди у користуванні ТОВ ім. г. «Ізвєстія» цими земельними ділянками. Так, 02.06.2016 вони ставали на шляху сільськогосподарської техніки ТОВ ім. г. «Ізвєстія» та не допустили її на належні їм вищевказані земельні ділянки для здійснення сільськосподарських робіт не зважаючи на предявлення їм директором ТОВ ім. г. «Ізвєстія» [PERSON] вказаних вище договорів оренди та на попередження що до закінчення строку дії Договору тільки ТОВ ім. г. «Ізвєстія» має право користуватися цими земельними ділянками. Директор [PERSON] про незаконні дії відповідачів повідомляв поліцію, подавав письмову заяву про кримінальне правопорушення. Вказані обставини були зафіксовані у акті, здійснено фотозйомку. Крім того відповідачами, без відома ТОВ ім. г. «Ізвєстія», було самостійно засіяно земельні ділянки соняшником. Вважають, що за наявності чинних договорів оренди, відповідачі незаконно перешкоджають товариству користуватися орендованими ними земельними ділянками, не мають права самостійно виконувати будь-які сільськогосподарські роботи на них, а також отримувати з них плоди, продукцію і доходи. У судовому засіданні представник ТОВ ім. г. «Ізвєстія» [PERSON] на задоволенні позову (з урахуванням уточнення позовних вимог) наполягав, посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві та заяві з уточненням позовних вимог. Пояснив, що порушення прав орендаря ТОВ ім. г. «Ізвєстія» тривають. Віповідачі не дають змоги товариству використовувати орендовані ними земельні ділянки за призначенням. На цей час земельні ділянки не оброблені, не засіяні. Разом із тим за минулі роки від товариства вони отримали належну їм орендну плату. Орендна плата за 2016 рік [PERSON] не виплачувалася у звязку із виниклим спором. Урожай соняшника, який зібраний з цих земельних ділянок, зберігається товариством. Зазначив, що відповідачі у судовому порядку намагалися визнати договори оренди землі недійсними. У задоволенні такого позову [PERSON] Близнюківським районним судом Харківської області під головуванням судді Масло С.П. відмовлено і апеляційна скарга на це рішення залишена без задоволення. Позов [PERSON] перебуває на розгляді у судді Близнюківського райного суду Харківської області Лобановської С.М. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Пояснив що його батьки [PERSON] та [PERSON], він сам і його брат дійсно протидіяли, протидіють і будуть протидіяти використанню ТОВ ім. г. «Ізвєстія» спірних земельних ділянок. Вважає, що договорів оренди землі, на які посилається позивач, не існує, вони не дійсні, підроблені, не зареєстровані. Виходячи із цього ними, без відома товариства, у 2016 році земельні ділянки були засіяні соняшником. Урожай незаконно зібраний і зберігається у ТОВ ім. г. «Ізвєстія». Орендна плата від товариства не отримувалася. Повідомив, що [PERSON] та [PERSON] з позовами про визнання спірних договорів оренди землі недійсними зверталися до суду. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено і він звернувся з скарженням рішень суду першої та апеляційної інстанції до суду касаційної інстанції. Розгляд справи за позовом [PERSON] триває в Близнюківському суді. У своїх письмових запереченнях на позов відповідачі вказали на те, що спірні договори оренди землі, акти визначення меж земельної ділянки, акти приймання-передачі земельної ділянки вони не підписували. Також вони не підписували довіреність [PERSON], посвідчену секретарем Виконавчого комітету Самійліської сільської ради Близнюківського рйону Харківськоїобласті на підстав якої той здійснив реєстрацію спірних договорів оренди замлі у Реєстраційній службі Близнюківського районного управління юстиції Харківської області.Спірні договори не містяь необхідних істотних умов, визначених законом. На цій підставі, вважаючи договори оренди землі недійсними, стверджують що мають право розпоряджатися цими землями на власний розсуд(т.1 а.с.71-74,128-131). Вислухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність позов в частині вимог щодо усунення перешкод та визнання права власності на урожай задовольнити повністю, а в частині стягнення судових витрат, частково, виходячи із наступного. ТОВ ім. г. «Ізвєстія» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], інших осіб з окремими позовами про усунення перешкод у користуванні орендованими ними земельними ділянками які в подальшому доповнило вимогами про визнання права власності на урожай(т.1 а.с.2-5,29-32,84-88). Ухвалою суду від 13.07. 2016 справи обєднані в одне провадження (т.1 а.с.60-61). Ухвалою суду від 23.12. 2016, за клопотанням [PERSON], [PERSON], їх позови виділені в окреме провадження(т. 1 а.с. 150). Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого\~вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.06. 2016 яка у справі №6-530цс16, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобовязує. Власність не повинна ;використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги тим, хто її\~має, а й покладає на них певні обовязки. Це конституційне положення повязане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів обєктами власності. Власність зобовязує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобовязаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані\~законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших обєктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обовязків власник зобовязаний додержуватись моральних засад суспільства. Отже власники землі [PERSON] та [PERSON] зобовязані керуватися цими нормами та принципами, не допускаючи порушення прав орендаря землі. Як установлено судом, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки сільськогосподарського призначення кадастрові номери відповідно 6320685500:04:000:0285, 6320685500:04:000:0284, площею кожна 5,5800 га, які розташовані на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №186017, ЯЛ №186016, виданими 19.10.2011 р. на підставі розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області №445 від 16.06.2009 р.(т.1 а.с.6,33). Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 13 цього Закону визначено поняття договору оренди. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Права і обовязки орендаря передбачені у ст. 25 Закону. Так орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; отримувати продукцію і доходи. Між [PERSON], [PERSON] та ТОВ ім. г. «Ізвєстія», з кожним окремо, було укладено договори оренди землі від 21.12.2011 строком на 7 років, які 13.11. 2013 та 27.11. 2013 було зареєстровано у Реєстраційній службі Близнюківського районного управління юстиції Харківської області. Копії договорів з додатками до них (кадастровий план, викопіювання..,акт визначення меж земельної ділянки в натурі, акт прийому-передачі земельної ділянки витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексні номер 13709858 від 29.11. 2013 та номер 14383795 від 11.12.2013 р. долучені до справи (т.1 а.с. 8-15,34-43). Цими письмовими доказами доведено, що договори оренди землі укладені 21.12. 2011 року. Строк їх дії - 7 років (п.3.1 договору). Речове право право оренди земельної ділянки яка належить [PERSON] за орендарем ТОВ ім. г. «Ізвєстія» зареєстроване 13.11. 2013, а земельної ділянки яка належить [PERSON] - 27.11. 2017. За ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Ця норма закріплена і в п.15.1 договорів оренди де вказано, що вони набирають чинності з моменту їх державної реєстрації. Отже строк дії договорів не закінчився. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1\~ст. 628 ЦК України\~передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.\~\~ Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст.\~6,\~627 ЦК України, свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Пунктами 5.2, 9.2 цих договорів передбачено, що орендар має на власний розсуд використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням, а орендодавець не втручатися у господарську діяльність орендаря і не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою та виконувати умови цього договору. Суд вважає, що відповідачами та їх представником не доведено належними доказами що ці договори в установленому законом порядку визнані недійснми, нікчемнми, розірваними тощо. Отже підстав вважати їх нечинними немає. У цьому провадженні відповідачі з такими вимогами до суду до ТОВ ім. г. «Ізвєстія» не зверталися, а тому суд не бере до уваги обставини визнання нечинними спірних договорів оренди землі на які вони вказують у своїх письмових запереченнях на позов. Разом із тим суд бере до уваги, що з позовами про визнання зазначених вище договорів оренди недісними, скасування їх державної реєстрації, [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду із окремими позовами раніше. Так ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27.12. 2016 рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 16.11. 2016 за позовом [PERSON], якому у задоволенні позову було відмовлено, залишене без змін (т.2 а.с.30-31). Ця обставина представником відповідачів [PERSON] у судовому засіданні не заперечувалася. Копія вищезазначеної ухвали суду апеляційної інстанції для доручення до справи надана саме ним. Він вказав, що [PERSON] подана касаційна скарга. Для подання доказу на підтвердження цієї обставини просив слухання справи відкласти, що було задоволено. Проте у наступне судове засідання такий доказ [PERSON] надано не було. Крім того у судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що аналогічний позов його матері [PERSON] на цей час перебуває на розгляді іншого судді Близнюківського районного суду Харківської області, а саме - [PERSON] Будучи належним чином поінформованим про свої права, [PERSON], крім вищезазначеного, клопотань тощо в тому числі і про зупинення провадження у справі, не заявив. Таким чином ТОВ ім. г. «Ізвєстія» є належним користувачем спірних земельних ділянок за чинними договорами їх оренди, сплачує орендодавцям [PERSON] та [PERSON] орендну плату. Представник [PERSON] отримання орендної плати заперечував. Проте його заперечення спростоване наданими товариством копіями видаткових касових ордерів та поштового переказу про виплату орендної плати, письмовими поясненнями [PERSON] які відібрані працівником поліції ( т.1 а.с.44). Також суд вважає доведеним, що орендареві землі ТОВ ім. г. «Ізвєстія», орендодавці [PERSON] та [PERSON]І, всупереч вимогам вищенаведених норм законів та укладених договорів оренди, перешкоджали користуватися орендованими земельними ділянками та виконувати умови цих договорів. Так 02.06.2016 відповідачі ставали на шляху трактора Т-150 з культиватором, який належить ТОВ ім. г. «Ізвєстія», не допускаючи його на орендовані земельні ділянки для здійснення передпосівної культивації необхідної для посіву сільськогосподарської культури кукурудзи. При цьому вони не зважали на предявлення їм директором ТОВ ім. г. «Ізвєстія» [PERSON] вказаних вище договорів оренди та на його попередження про те, що станом на 02.06.2016 р. і до закінчення строку дії договорів тільки ТОВ ім. г. «Ізвєстія» має право користуватися цією землею. Навіть після виклику директором ТОВ ім. г. «Ізвєстія» [PERSON] на земельні ділянку поліції (по телефону на номер 102), подання ним письмової заяви про кримінальне правопорушення та вчинення співробітниками поліції певних дій (складення протоколу огляду місця події, відібрання пояснень та ін.) [PERSON] та [PERSON] свої дії не припинили, пояснюючи що вони є власником земельних ділянок і реалізують своє право вирощувати та збирати на них урожай. Наведене підтверджується фотокопіями заяви директора ТОВ ім. г. «Ізвєстія» [PERSON] до Лозівського відділу поліції, актом від 02.06. 2016, фотознімками(т.1 ас.16-21,42,45-48). У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] зазначені обставини не заперечував. Вказав, що дійсно його батьки, він та брат перешкоджали, перешкоджають і будуть перешкоджати ТОВ ім. г. «Ізвєстія» використовути ці земельні ділянки. Зазначені обставини підтверджується і вищевказаними письмовими поясненнями відповідача [PERSON] Крім того відповідачами, без відома ТОВ ім. г. «Ізвєстія» та перешкоджаючи їм використовувати орендовані земельні ділянки відповідно до чинних договорів оренди, було самостійно засіяно ці ділянки соняшником. Цей факт підтверджується вказаними письмовими поясненнями [PERSON], визнається представником [PERSON], а крім того і наступним. Заявою ТОВ ім. г. «Ізвєстія» вих. №44 від 08.06.2016 на імя голови Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області, листом Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області вих.№01-41/2306 від 14.06.2016, актом від 13.06.2016 р. Копії документів долучені до справи(т.1 а.с.22-25). Статтею 27 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об'єднаннями та організаціями. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені у ст. 152 ЗК України де зокрема передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (ч.1). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч.2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів(ч.3 п.а,г,д) Щодо визнання права власності на урожай, суд, крім вищенаведеного, виходить і з такого. Відповідно до\~ст. 95 ЗК України,\~ст. 775 ЦК України\~землекористувачу (наймачеві) належить право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, а також на вироблену продукцію, яка одержана ним у результаті користування річчю, переданої у найм. Таким чином, право власності землекористувача на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур визнається та захищається законом. Кількість зібраного урожаю підтверджується довідкою ТОВ ім. г. «Ізвєстія» від 03.03.207 №18 і представником відповідачів не оспорюється (т.2 ст. 66) Згідно зі\~ст. 55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться й у ч. 1\~ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що належними та допустими доказами позивач свої вимоги довів, які відповідачами по справі не спростовані, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню повністю. Заява позивача про повернення судового збору підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного. Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи зменшити розмір позовних вимог. Диспозитивне право позивача розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд передбачене ч.2 ст. 11 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст.79 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. В п.42 постанови №10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що ст.7 Закону України «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір»). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом України «Про судовий збір»); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. При цьому, поданий заявником платіжний документ, що підтверджує сплату судового збору, повертається заявнику, а до матеріалів справи приєднується належним чином посвідчена копія цього документа. Про заміну зазначеного документа копією здійснюється відповідна відмітка в описі справи. Так суд погоджується із тим, що позивачем за позовом як до [PERSON] так і до [PERSON]І сплачено, в частині вимог про визнання права власності на урожай, по 1963, 60 грн. судового збору, виходячи із визначення середньої врожайності соняшника та його вартості 8500 грн. за 1 тонну відповідно до довідки Управління АПК Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області від 25.08. 2016. Після збору урожаю виявилося, що фактична урожайність соняшника із земельної ділянки [PERSON] склала 2,390 т., а із земельної ділянки [PERSON] - 2,550 т., а отже його вартість відповідно: 20315,00 грн. та 21675,00 грн.( 2.390 х 8500 = 20315,00 грн.; 2.550, х 8500 = 21675,00 грн). Позивач вважає що із цих сум має бути сплачено судовй збір у розмірі 1,5% , що відповідно складає 304,73 грн. (20315,00 х 1,5% = 304,73 грн) та 325,12 грн. (21675.00 х 1,5% = 325,12 грн.). Отже надміру сплаченими вважають суми за позовом до [PERSON] 1658,87 грн. (1963,60 304, 73 = 1658,87 грн) і за позовом до [PERSON]- 1638,47 грн.(1963,60 325.13 = 1638,47грн.). Проте позивачем помилково не враховано, що відповідно до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції за 2016 рік) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1.5 відсотка але не менше 1378.00 грн. Таким чином за кожен позов підлягає поверненню сума яка є різницею між 1963, 60 грн. і 1378,00 грн., що складає 585, 60 грн.(1963.69 -1378,99=585, 60 грн). Отже за двома позовами ця сума буде 1171, 20 грн.(1963, 60- 1378,00 х 2 =1171, 20 грн.). Вимога позивача про стягнення із відповідачів на їх користь витрат по сплаті судового збору підлягає задоволенню з урахуванням сум які повертаються. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України строні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої строни понесені нею і документально підтверджені судові витрати до яких, на підставі ч.1 ст. 79 ЦПК україни, віднесено і судовий збір. Позивачем сплачено і документально підтверджено сплату судового збору за кожним із позовом (з урахуванням сум що підлягають поверненню) у розмірі 1378,00 грн. як за вимоги майнового характеру та 1378,00 грн. як за вимогу немайнового характеру, що складає 2756.00 грн. Отже із [PERSON] та [PERSON], кожного окремо, на користь ТОМ ім. г. «Ізвєстія» підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 2756,00 грн.

Outcome: partial