Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON], [INFO] є рідним сином [PERSON], [INFO], (яка померла 18.12.2012 року) та [PERSON], [INFO], (який помер 18.09.1981 року), що підтверджується свідоцтвом про народження серї ЯЕ №551661. Як вбачається з матеріалів справи, згідно до заповіту від 15.04.1995 року посвідченого секретарем виконкому Долинської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON], мати позивача - [PERSON] усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що належатиме їй на день смерті та все те, на що вона за законом матиме право, заповіла своєму сину - [PERSON]. Згодом, 18.12.2012 року [PERSON] померла (свідоцтво про смерть серії І-КИ №483452), та після її смерті залишилося спадкове майно, зокрема житловий будинок №68 по вул. Північній в с. Долинське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області з господарськими будівлями та спорудами: А- будинок, а,а1 - прибудови, Б - літня кухня, В,Г,Ж - сараї, Д - погріб з шийкою, Е - гараж, З - вбиральня, И,Л - літ душ, К - колодязь, №1 - ворота, №2,3 - огорожі, що розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер - 1221482000:04:001:0047, яка належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.11.2016 року (спадкова справа №96/2013). Зокрема, дане майно було у власності [PERSON], на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.12.2011 року по справі №2-6501/11, (що набрало чинності 20 грудня 2011 року). Проте, через тривалий хворобливий стан, [PERSON] не встигла зареєструвати вказане рішення в органах БТІ згідно до чинного на той момент законодавства. Як встановлено у судовому засіданні, для отримання спадкових документів позивач 23.02.2013 року, звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з відповідною заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері - [PERSON]. Однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва, з підстави відсутності державної реєстрація правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зокрема, тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводилося реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тобто, саме не вчинення спадкодавцем [PERSON] відповідних дій по оформленню свого права власності і одержання відповідного свідоцтва про право власності, перешкоджає спадкоємцю в нотаріальному порядку оформити своє право власності на спадщину, у звяжу з чим, останній змушений звернутися до суду з даним позов за захистом своїх спадкових прав. Так, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права (ч.1, п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Відповідно до ст.ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно . затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача на вищезазначене спадкове майно, а його позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved