Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Сторони в судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили. При вирішенні питання про поважність їх неявки в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. З матеріалів справи вбачається, що справа тривалий час не може знайти свого вирішення. Сторони ігнорують виклики в суд, в судове засідання не з'являються, рухом справи не цікавляться, про причини неявки суд не повідомляють та заяв про можливість розгляду справи у їх відсутність до суду не направили. Систематична неявка сторін у судові сідання без належного обґрунтування поважності їх причин свідчить про неналежне виконання ними процесуальних обов'язків, що є порушенням ч.3 ст. 27 ЦПК України. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що повторна неявка сторін без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2006 року, [PERSON] в квартирі [ADDRESS], було виділено в користування жилу кімнату площею 8,6 кв.м, вбудовану шафу площею 0,7 кв.м, яка розташована в коридорі; а [PERSON] було виділено жилу кімнату площею 22,0 кв.м з балконом, площею 0,9 кв.м та вбудованою шафою, площею 0,7 кв.м; кухню, площею 5,6 кв.м, вбиральню, площею 1,1 кв.м, ванною кімнатою, площею 2,1 кв.м. та коридор, площею 4,9 кв.м було залишено в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] Так, згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2010 року, за [PERSON] та [PERSON] було визнано за кожним по 1/2 частині квартири [ADDRESS]. На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані та фактично проживають діти позивача: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою ЖЕК-1 №821. У судовому засіданні встановлено, що з 2006 року між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні стосунки, на підставі чого [INFO] року [PERSON] вчинив суспільно-небезпечне діяння передбачене ч.1 ст.115 КК України, тобто умисне протиправне заподіяння смерті колишній дружині [PERSON]. Так, на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2013 року, до [PERSON] були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в психіатричну лікарню з суворим наглядом, де позивач перебуває до теперішнього часу. В результаті чого відповідач [PERSON], був призначений опікуном над неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] і в січні 2013 року вселився у спірну квартиру в якості опікуна неповнолітніх дітей. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач пред'явив негаторний позов. Цей засіб захисту свого права являє собою вимогу власника усунути перешкоди у здійсненні його права. Право на такий судовий захист передбачене ст.ст. 386,391 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. У частині 2 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем та його представником не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими він пов'язує можливість усунення перешкод в користуванні його частиною квартири, зокрема не надано доказів того, що саме відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою, не надають доступу до квартири, не надають ключі від квартири та протиправно зайняли кімнату площею 8,6 кв.м. Право користування частиною квартири саме тісно пов'язано із особою позивача як власника майна, а не із особою його представника. На теперішній час у відношенні позивача застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в психіатричну лікарню з суворим наглядом, де позивач перебуває до теперішнього часу, тому не зрозуміло суду які саме перешкоди чинять відповідачі позивачу у користуванні квартирою. Жодним доказом не обґрунтовано доводи про те, що відповідачі не впускають представника позивача до спірної квартири для здійснення нею права користування та розпорядження майном позивача. Враховуючи, що покладені позивачем в основу позову норми матеріального права не можуть бути самостійною підставою для усунення перешкод в користуванні квартирою, а правових підстав для задоволення позову не вбачається, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed