Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Сторони перебувають у шлюбі з 20 лютого 2010 року, шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 55. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач у позовній заяві просить суд шлюб розірвати посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з постійно виникаючими сварками, фізичним та моральним насиллям. Позивач вказує, що шлюбні відносини фактично припинились з початку літа 2019 року, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе та буде суперечити її інтересам, на примирення вона не згодна. Крім того, у наданій позовній заяві позивач також просить суд зареєструвати малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , за місцем її реєстрації без згоди батька, та надати їй статус єдиноправного опікуна. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 24.01.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 24.02.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 24.06.2020 року позивач не з`явилась, однак 15.05.2020 року надіслала на електронну адресу суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, та вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] про час та місце підготовчого та судових засідань повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які наявні у матеріалах справи, у підготовче та судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Крім того, відповідач двічі надсилав на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи, які були задоволені судом, що свідчить про те, що відповідачу відомо про розгляд зазначеної справи. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, при обставинах, зазначених позивачем, у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався, на примирення позивач категорично не згодна, оскільки сторін по справі нічого не об`єднує, а також той факт, що один з подружжя або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу й це право підлягає судовому захисту. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі немає. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу, суд переконався у дійсному волевиявленні сторін по справі. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, оскільки було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. У судовому засіданні встановлено, що сім`я розпалася остаточно, і шлюб носить формальний характер. Подальше сумісне проживання суперечить їх інтересам, що мають істотне значення. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні позову в частині вимог про реєстрацію малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , за місцем її реєстрації без згоди батька, та надання їй статус єдиноправного опікуна, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Частиною четвертої статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч.1 cт.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до cт. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. Пунктом 6 ст. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. №207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталась до органів реєстрації з відповідною заявою про реєстрацію місця проживання малолітнього сина за адресою своєї реєстрації та їй було відмовлено у здійсненні реєстраційної дії. Таким чином, суд зазначає, що вимога про реєстрацію малолітньої дитини за місцем реєстрації матері без згоди батька є передчасною, оскільки відсутнє рішення відповідного органу про відмову у здійсненні такої реєстраційної дії, у зв`язку з чим, у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Крім того, вимога [PERSON] про надання їй статусу єдиноправного опікуна також задоволенню не підлягає, оскільки чинний Цивільний кодекс України не передбачає такого способу захисту порушеного права як надання статусу єдиноправного опікуна, при тому, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial