Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2003 року і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та обовязки з ведення спільного господарства, протягом останніх років сімейні відносини погіршилися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З червня 2014 вони з відповідачем проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, не підтримують подружніх відносин, Зазначила, що їхня сімя остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, та доповнила, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні. Просить позов задовольнити. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечив, зазначивши, що подружнє життя із позивачем не склалося, і підтвердив, що вони із [PERSON] з червня 2014 року проживають окремо один від одного, сімейних відносин не підтримують, тому просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 07.06.2003 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис №921 (а.с.6), від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.4). Також встановлено, що сторони з червня 2014 року проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, припинили сімейні стосунки. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved