Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» (далі -ТОВ «Орлан-Транс-Груп») звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення збитків. Позивач зазначав, що відповідача [PERSON] було прийнято до Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія. Перебуваючи у трудових відносинах з підприємством, відповідач неодноразово перебував у службових відрядженнях в межах України та за кордоном, отримав пластикову картку ТзОВ-«Вог Рітейл» для заправки дизельним паливом транспортних засобів для виконання транспортних завдань. При виконанні перевезення на автопоїзді [NUMBER]/[NUMBER] за маршрутом Україна-Німеччина-Україна згідно подорожнього листа № 582299 від 18 січня 2016 року при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 480 літрів палива. Згідно норм витрат палива даного автомобіля при виконанні цього перевезення автомобіль повинен використати 1623 літрів палива, згідно ж даних подорожнього листа витрата палива склала 1787 літрів, тобто перевитрата склала 164 літри на загальну суму 2835 грн. 73 коп. При виконанні перевезення на автопоїзді [NUMBER]/[NUMBER] за маршрутом Україна-Азербайджан-Україна згідно подорожнього листа № 597161 від 09 лютого 2016 року при виїзді автомобіля в рейс в паливних баках залишалося 163 літри палива. Згідно норм витрат палива даного автомобіля при виконанні цього перевезення автомобіль повинен використати 1804 літри палива, згідно ж даних подорожнього листа витрата палива склала 1995 літрів, тобто перевитрата палива склала 191 літр на загальну суму 2326 грн. 66 коп. Крім цього, відповідачем порушено норми наказу № 29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», де вказано, що кількість придбаного палива не повинна перевищувати об'єму всіх паливних баків автомобіля. Об'єм баків автомобіля становить 900 літрів. При заправках відповідачем автомобіля кількість палива в баках перевищила їх реальний об'єм: 12 лютого 2016 року - на 56 літрів, що завдало збитків в розмірі 312 грн. 47 коп., 14 лютого 2016 року - на 113 літрів, що завдало збитків в розмірі 985 грн. 78 коп., 28 лютого 2016 року - на 155 літрів, що завдало збитків в розмірі 1450 грн. 32 коп., 01 березня 2016 року - на 158 літрів, що завдало збитків в розмірі 1556 грн. 30 коп., а всього на суму - 6631 грн. 53 коп. Загальна сума збитків завдана відповідачем на цьому маршруті складає - 9467 грн. 26 коп. У період з 06 по 22 квітня 2016 року на службові відрядження в межах України та за кордоном відповідача було забезпечено грошовими коштами у розмірі 32005 грн. 37 коп. шляхом авансового перерахування на відповідний картковий рахунок із застосуванням платіжної картки, користувачем якої був [PERSON] Про використання коштів на відрядження складено авансовий звіт № 0/П311 від 19 квітня 2016 року на загальну суму 27830 грн. 51 коп. Проте, за суму наданих на відрядження коштів у розмірі 4174 грн. 86 коп. відповідач не звітував. Оскільки відповідачем [PERSON] не повернуто ТОВ «Орлан-Транс-Груп» суми надміру сплачених коштів у встановлені законодавством терміни, з нього на підставі п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України стягнуто податок на доходи фізичних осіб в розмірі 916 грн. 43 коп. Цю суму податку позивач перерахував в дохід держави. Наказом Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» № 77-кф від 23 червня 2016 року відповідач був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин. На дату подання позовної заяви відповідачем зазначені суми збитків не відшкодовані, тому просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму в розмірі 14558 грн. 55 коп. заборгованості та 1378 грн. - судових витрат. В судове засідання представник позивача ТОВ «Орлан-Транс-Груп» Січевич І.М. не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала і просила його задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій позов не визнав в зв'язку із його необґрунтованістю. В наданих суду запереченнях на позовну заяву зазначав про невідповідність викладених в позовній заяві обставин доказам, які надав позивач. Крім того, наголошував про недопустимість наданих у справі доказів, оскільки вони належним чином не оформлені. У письмових поясненнях позивачем надані розрахунки витраченого ним палива під час виконання ним транспортних завдань з обґрунтуванням істотних обставин, що доводять відсутність його вини в перевитратах палива. Зокрема, істотною (визначальною) і не врахованою позивачем обставиною є те, що він робив розрахунок перевитрати палива виходячи лише з базової лінійної норми витрати палива, передбаченої технічними характеристиками для транспортного засобу на 100 км пробігу, без урахування системи нормативів і коригуючих коефіцієнтів роботи транспортного засобу відповідно до кліматичних, дорожніх, віку транспортного засобу та інших умов його експлуатації, передбачених чинними Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. № 43, на підставі яких і було видано наказ № 45 від 11.08.2010 р. Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» про затвердження тимчасових базових лінійних витрат палива, як вбачається з позовної заяви. Так, згідно з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. № 43, нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації. (а.с.55-56). В наданих суду додаткових запереченнях проти позовних вимог щодо неповернення невикористаних коштів, наданих у відрядження, позивач зазначає про те, що позивач обґрунтовує свій позов, надавши оригінал Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 0/П 311 від 19.04.2016 р. (а.с.77) з оригіналом розрахунку витрачених ним коштів за час відрядження з 06.04.2016 р. по 19.04.2016 р. включно (а.с.78), а також оригіналом подорожнього листа серії 12 ААБ № 597359 за маршрутом Україна-Німеччина-Україна (а.с.80), згідно з якими ним було витрачено коштів на загальну суму 27830,51 грн., а не відзвітувався він ще на 4174,86 грн. Але в розшифровці Звіту № 0/П 311 від 19.04.2016 р. позивачем не враховано 2 (два) дні добових перебування його за кордоном на загальну суму 1200,00 грн. (по 600 грн. за кожний день згідно із вказаним Звітом і додатком до нього), що підтверджується відмітками в його закордонному паспорті перетину ним 08 квітня 2016 р. кордону Україна-Польща та 15 квітня 2016 р. - кордону Польща-Україна. Крім того, після виїзду з Німеччини він ремонтував на території Польщі 14 квітня 2016 р. стартер свого автомобіля, у зв'язку з чим витратив 450,00 польських злотих, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 14.04.2016 р. становить 3024,00 грн. (1 польський злотий = 6,72 грн.), що підтверджує копією чека на суму 450,00 польських злотих. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно із ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації, передбачені ст. 134 КЗпП України. У ст. 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вказав на те, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 1353, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За змістом ч. 1 ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Згідно із витягом із наказу № 136-кф від 20 листопада 2015 року, [PERSON] прийнятий на роботу з 23 листопада 2015 року в автомобільну колону № 2 водієм автотранспортних засобів для перевезення вантажів у міжміському, міжобласному та міжнародному сполученні на вантажні автомобілі всіх марок. З повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, з оплатою праці згідно відпрацьованого часу. Підставою для видання даного наказу була заява [PERSON] Крім того вказано, що з наказом, посадовою інструкцією і Правилами внутрішнього трудового розпорядку ознайомлений, однак підпису [PERSON] про ознайомлення в наказі немає (а.с.7). Відповідно до ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадках, зокрема, коли між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані з зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи вбачається, що договір про повну матеріальну відповідальність із водієм [PERSON] не укладався, будь-яких інших функцій крім водіння автомобіля відповідач не виконував. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] був ознайомлений з наказами № 45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм палива» та № 29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», на які посилається позивач в своєму позові (а.с.16, 24). Дійсні причини перевитрати палива під час здійснення [PERSON] транспортних перевезень (самовільне відхилення відповідача від маршрутів чи несправність відповідної системи транспортного засобу) позивачем не доведені, натомість при розрахунку перевитрат пального, зокрема за маршрутом Україна-Азербайджан-Україна, позивачем не враховано кліматичні умови і гірську місцевість маршруту, тому вина відповідача у заподіянні шкоди у розмірі 9467 грн. 26 коп., судом не встановлені. Не доказана вина відповідача [PERSON] у неповерненні невикористаних коштів, наданих на відрядження у за межі України у період з 06.04.2016 р. по 19.04.2016 р. у сумі 4174 грн. 86 коп. Судом не можуть бути взяті до уваги як докази, що підтверджують стягнення саме з відповідача [PERSON] податку на доходи фізичних осіб у сумі 916,43 грн.: довідка № 159 від 19 липня 2016 року, видана позивачем та платіжне доручення № 10 від 06 травня 2016 року на суму 15600,00 грн., де в графі призначення платежу вказано, що це податок з доходів із заробітної плати і лікарняних за квітень 2016 року, хоча у позові вказано, що 916,43 грн. - це податок, який нарахований на суму надміру сплачених коштів у сумі 4174 грн. 86 коп. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, підстав для стягнення на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» із [PERSON] збитків у розмірі 14558 грн. 55 коп. судом не вбачається, оскільки причини перевитрати палива і грошових коштів та безпосередня вина у цьому відповідача належними і допустимими доказами позивачем не доведена, а судом не встановлена. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то на підставі положень ст. 88 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і судові витрати у розмірі 1378 грн.

Outcome: dismissed