Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

СТ «Міжозерне» у вересні 2014 року звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан. Обґрунтовуючи позов позивач посилався на те, що він є землекористувачем земельної ділянки переданої йому відповідно до рішення Київської міської ради від 28.01.1999 року №114-12/215. Згідно із п.3 вказаного рішення Київська міська рада вирішила оформити СТ «Міжозерне» Харківського району право постійного користування земельною ділянкою площею 0,64 га на землі загального користування. [PERSON] є членом СТ «Міжозерне», йому на праві власності належить земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби. Кадастровий номер вказаної земельної ділянки - [NUMBER], загальна площа земельної ділянки 0,0444 га . Позивач СТ «Міжозерне» наполягав на тому, що відповідач самовільно зайняв частину території, прилеглої до його земельної ділянки, із земель загального користування ([ADDRESS], площею близько 0,0120 га). Позивач неодноразово звертався до відповідача [PERSON] з вимогами про звільнення вказаної земельної ділянки від сміття та огорожі. Однак вирішити це питання в позасудовому порядку не вдалось, тому позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду (яка занесена до журналу судового засідання) від 03.12.2014 року за ініціативою суду залучено до розгляду справи у якості третьої особи без самостійних вимог - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). В судове засідання 24.04.2015 року представник позивача не з'явився, однак у попередніх судових засідання у ході розгляду справи по суті представники позивача вимоги позову підтримали повністю та просили суд його задовольнити. В судове засідання 24.04.2015 року представник відповідача з'явився, позов не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у його задоволенні. Треті особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (п.п. 3,4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до положень ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється земельним законодавством України. Судом встановлено, що СТ «Міжозерне» є землекористувачем земельної ділянки переданої йому відповідно до рішення Київської міської ради від 28.01.1999 року №114-12/215. Згідно із п.3 вказаного рішення Київська міська рада вирішила оформити СТ «Міжозерне» Харківського району право постійного користування земельною ділянкою площею 0,64 га на землі загального користування (а.с.7). Як вбачається з п. ІІІ акту Держсільгоспінспекції в м. Києві перевірки дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства №А76/146 від 12.05.2014 року, встановлено самовільне використання земельної ділянки загального користування орієнтовною площею 0,01 га та відповідно до інформації Публічного кадастру та акту обстеження земельної ділянки ДЗР КМДА №1477/02 від 27.11.2012 року, та витягу з чергового кадастрового плану № 90:640:040 від 18.11.2013 року (а.с.9-17). Головним управлінням земельних ресурсів складено акт обстеження земельної ділянки №1477/02 від 27.11.2012 року, згідно якого вбачається, що відповідно до даних автоматизованої системи ПК «Кадастр» земельна ділянка (код ділянки 90:640:040) [ADDRESS] обліковується як землі не надані у власність чи користування (а.с.18-19). Аналогічна інформація міститься у відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 09.12.2014 року, яка надана на запит адвоката. (а.с.120). Відповідно до ч.4,5 п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, оскільки згадана вище спірна земельна ділянка (код ділянки 90:640:040) зайнята [PERSON] не належить на праві власності позивачу СТ «Міжозерне» та не надана йому у користування, а тому цивільні права та інтереси позивача не є порушеними і не підлягають відновленню судом, внаслідок чого позовну заяву необхідно залишити без задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed