Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

сторони в шлюбі з 19.01.1991р., мають троє повнолітніх дітей. [PERSON] 22.09.2016р. звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось, вони часто сварились та конфліктували, він втратив до відповідачки добрі почуття, не хоче миритись і поновлювати з нею шлюбні стосунки, які припинили в 2009р., просить про розірвання шлюбу. В суд позивач не з'явився, 24.10.2016р. подав заяву, в якій висловився на підтримку позову, з мотивів наведених у ньому, просив про розгляд справи у його відсутності (а.с. 15). Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належно (а.с. 10, 22-25). Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, суд відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України розглядає справу на підставі зібраних в ній доказів та без фіксації судового процесу технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. Як убачається із змісту позову та свідоцтва про шлюб (а.с. 5), сторони в шлюбі з 19.01.1991р., мають троє повнолітніх дітей. Позивач, як убачається із змісту позову, просить про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що не любить відповідачку і не бажає поновлювати з нею шлюбні стосунки, які припинили в 2009р. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Сторони, як убачається із матеріалів справи, не підтримують подружніх стосунків із 2009р. через непорозуміння та сварки. Позивач, як видно із його заяви до суду від 24.10.2016р., настоює на розірванні шлюбу, мотивуючи тим, що не любить відповідачку, не бажає поновлювати сімейні стосунки і проживати із нею однією сім'єю. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд задоволює позов.

Outcome: approved