Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс»(надалі також «Позивач», «ТОВ «Х-Адванс») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON](надалі «Відповідач»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] (надалі «Третя особа 1»), Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON](надалі «Третя особа 2») про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу, що розташований: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 23, ряд № 1, ділянка № 2 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 69961526101), укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.06.2015 року за № 1844; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22236424, прийняте 19.06.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] щодо вищевказаного обєкту нерухомого майна. Представником Позивача 24 листопада 2015 року подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення. Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу гаражу, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 23, ряд № 1, ділянка № 2 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 69961526101), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.06.2015 року за № 1844, не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним, оскільки станом на час укладення даного договору Відповідач [PERSON] не був законним власником вищевказаного гаража, не мав права його відчужувати, оскільки станом на час відчуження рішення про первинну реєстрацію речових прав на обєкт продажу було скасовано в судовому порядку, і відповідне судоверішення набрало законної сили. Як зазначено в позовній заяві, в період ще до проведення первинної державної реєстрації речових прав [PERSON] на гараж, яка в подальшому була скасована в судовому порядку, речове право власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний гараж, було зареєстровано за Позивачем ТОВ «Х-Адванс», що підтверджується відповідним Державним актом на право власності на земельну ділянку, а будь-яких правовстановлюючих документів на користування відповідною земельною ділянкою або її забудову [PERSON] чи ГК «Соколи» ніколи не видавалось і не реєструвалося. Реєстрація за третьою особою речових прав на обєкт, первинна реєстрація якого відбулася всупереч вимогам закону і які набуті від особи, яка сама незаконно набула їх, як зазначено в позовній заяві, з огляду на те, що йдеться про обєкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, належній Позивачу, позбавляє останнього можливості повноцінно реалізувати свої права власника незалежно від волі інших осіб. Відповідач [PERSON], в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання Відповідача та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Письмового відношення Відповідача до позову до суду не надходило. Третя особа 1 [PERSON], в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання Третьої особи 1 та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Письмового відношення Третьої особи 1 до позову до суду не надходило. Третя особа 2 приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справирекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Письмового відношення Третьої особи 2 до позову до суду не надходило. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву представника Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання представником Позивача достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 19 червня 2015 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу гаражу (надалі «Договір купівлі-продажу», «оскаржуваний Договір купівлі-продажу») (а.с. 63), відповідно до пункту 1 якого за цим договором Продавець зобовязується передати у власність Покупця (продає), а Покупець зобовязується прийняти у власність (купує) гараж № 23 (двадцять три), розташований на земельній ділянці № 2 (два), ряд № 1 (один), що знаходиться в гаражному кооперативі «Соколи» в місті Івано-Франківську, надалі «гараж», і сплатити за нього обговорену грошову суму. Згідно з пунктом 3 Договору купівлі-продажу гараж, що є предметом цього договору зазначений в плані за літерою А, загальною площею 43,9 кв.м., згідно даних, відображених у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно з індексним № 4088711, виданому 29.05.2013 року [PERSON], Державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області та технічному паспорті, виданому 15.04.2013 року Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації». На підставі вищевказаного Договору купівлі-продажу державним реєстратором приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22236424 від 19 червня 2015 року, яким за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на гараж, який знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 23, ряд № 1, ділянка № 2 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 69961526101) (а.с. 24). Посилаючись на допущені при укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу порушення чинного законодавства та рішення суду, ТОВ «Х-Адванс» звернулося до суду з вимогою про визнання недійсним Договору купівлі-продажу гаражу від 19 червня 2015 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого на підставі даного договору. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В контексті вищевикладеного, зважаючи на те, що за оскаржуваним договором купівлі-продажу Відповідач відчужив обєкт нерухомого майна гараж, який знаходиться на відповідній (з присвоєним кадастровим номером) земельній ділянці, Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні положення чинного станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу земельного законодавства. Так, відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України (надалі «ЗК України») у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 657804 від 25 жовтня 2012 року (а.с.8), Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована: вул. Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, Івано-Франківська міська рада, Івано-Франківська область; цільове призначення земельної ділянки для обслуговування гаражної стоянки автомобілів. Гараж, який є предметом купівлі-продажу за оскаржуваним договором купівлі-продажу, розташований на земельній ділянці, яка розташована: вул. Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, Івано-Франківська міська рада. Таким чином, відчуження Відповідачем гаражу, який знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності Позивача, з урахуванням положень частини 1 статті 120 ЗК України, порушує права Позивача, як власника земельної ділянки, та надає йому право на звернення до суду з даним цивільним позовом. Враховуючи вищевикладене, положення чинного станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавства, зважаючи на обставини спірних правовідносин, які виникли між сторонами, Суд звертає увагу на наступне. Як випливає зі змісту пункту 4 Договору купівлі-продажу гаражу від 19 червня 2015 року, гараж належить Продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно з індексним № 4088711, виданого 29.05.2013 року [PERSON], Державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області. Державну реєстрацію права власності Продавця в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено [PERSON], Державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області 27.05.2013 року, номер запису про право власності 1099304, реєстраційний номер обєкта 69961526101, згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 4089404, виданого [PERSON], Державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області29.05.2013 року. Матеріалами справи, зокрема Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4089405 від 29 травня 2013 року (а.с. 75), підтверджується, що 29.05.2013 року мала місце первинна реєстрація права власності [PERSON] на даний гараж (з відкриттям розділу). В той же час, Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2015 року у справі № 809/1079/14, залишеною без змін Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року та ухвалами Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2015 року та від 13 липня 2015 року, позов ТОВ «Х-Адванс» задоволено повністю: визнано недійсним та скасовано рішення № 2675572 від 29.05.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області [PERSON] про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1 на гараж, що розташований: Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 23, ряд №1, ділянка №2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 69961526101) за суб'єктом: [PERSON], податковий номер [NUMBER], відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна; зобов'язано Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 23, ряд №1, ділянка №2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 69961526101) за суб'єктом: [PERSON], податковий номер [NUMBER]. Відповідно до абзацу третього частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відтак, системно-логічний аналіз змісту норми абзацу третього частини 2 статті 331 ЦК Українисвідчить про те, що з моменту набрання законної сили Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2015 року у справі № 809/1079/14 04 червня 2015 року, право власності [PERSON] на гараж (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 69961526101) було припинено. Докази на підтвердження того, що станом на 19 червня 2015 року виконання вищевказаної постанови суду було зупинено судом касаційної інстанції у встановленому чинним Кодексом адміністративного судочинства України порядку в матеріалах справи відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні також докази набуття [PERSON] права власності на даний гараж у встановленому законом порядку в інший спосіб. Відтак, станом на час укладення [PERSON] та [PERSON] Договору купівлі-продажу гаражу від 19 червня 2015 року, право власності [PERSON] на предмет продажу гараж (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 69961526101), було припинено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Іншими словами, станом на 19 червня 2015 року [PERSON] не мав права на відчуження гаражу (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 69961526101),оскільки не був його законним власником. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак, невідповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є підставою недійсності правочину. Так, як вже було зазначено, Позивач ТОВ «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована: вул. Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, Івано-Франківська міська рада, Івано-Франківська область, на якій розміщений гараж (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 69961526101), який є предметом купівлі-продажу за оскаржуваним договором. Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі іншихосіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина 1, 3 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд звертає увагу на те, що при укладенні Договору купівлі-продажу гаражу від 19 червня 2015 року його сторонами було порушено вимоги статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 1-3 статті 13, частини 1 статті 316, частин 1, 3 статті 319, статті 321 та частини 2 статті 373 ЦК України, оскільки без жодних на це правових підстав відчужено гараж, який знаходиться на земельній ділянці, яка є власністю Позивача, чим порушено його право власності на дану земельну ділянку. Відтак, на підставі положень частини 1 статті 203 ЦК України Суд вбачає підстави для визнання Договору купівлі-продажу гаражу від 19 червня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Стосовно посилання представника Позивача в позовній заяві на факт недосягнення сторонами при укладенні оскаржуваного договору істотної умови щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розміщується гараж, Суд звертає увагу на наступне. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти (частина 6 статті 120 ЗК України). Аналогічного змісту норма міститься в статті 377 ЦК України, за змістом якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Так, як випливає зі змісту оскаржуваного Договору купівлі-продажу гаражу, в ньому відсутні відомості щодо є кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовано відчужуваний гараж, а також її власника. В той же час, Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до вимог чинного цивільного законодавства України недосягнення сторонами на момент укладення правочину згоди з усіх істотних умов договору (в т.ч. згоди хоча б щодо однієї з істотних умов) має своїм наслідком неукладеність такого правочину, а не його недійсність, а тому відповідні посилання в позовній заяві є необґрунтованими. Зокрема, як зазначено в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 «відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено». Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, оскільки за оскаржуваним договором право власності [PERSON] на гараж виникло з моменту реєстрації такого права на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22236424, прийнятого 19.06.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] щодо вищевказаного обєкту нерухомого майна, Суд, дійшовши висновку про недійсність правочину, за яким відчужено право власності, вбачає обґрунтованою позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22236424, прийнятого 19.06.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] щодо даного гаража. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з частиною 2 статті 81 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. При зверненні до суду з даним позовом Позивачем, посилаючись на неможливість визначення ціни позову щодо вимоги майнового характеру (про визнання недійсним договору) було оплачено дану вимогу в мінімальному розмірі 243,60 грн. Разом з тим, як встановлено Судом в ході розгляду справи на підставі витребуваних від нотаріуса документів, ціна оскаржуваного договору становить 59 028,00 грн. Відтак, при зверненні до суду 18 серпня 2015 року з вимогою про визнання недійсним договору Позивачу за дану позовну вимогу слід було сплатити судовий збір в розмірі 590,28 грн., тобто недоплаченою є сума судового збору в розмірі 346,68 грн., яку слід стягнути з Позивача на користь Державного Бюджету України. При цьому, відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України з [PERSON] на користь ТОВ «Х-Адванс» підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 833,88 грн. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ч. 1-3 ст. 13, ст. ст. 202-204, 215, ч. 1 ст. 316, ч.ч. 1,3 ст. 319, ст. 321, ч. 2 ст. 331, ч. 4 ст. 334, ч. 2 ст. 373, ст. 377, ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України,ч.ч. 1, 6 ст. 120 Земельного кодексу України, пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9,

Outcome: approved