Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс» або позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом), в якій просить суд: - зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод ТОВ «ФК «Поліс» у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , яка складаєтьсяз 2-х жилих кімнат, загальною площею - 39,2 кв м, жилою - 25,2 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 976142071105; - визнати за ТОВ «ФК «Поліс» право на: безперешкодне входження його уповноважених представників у квартиру [ADDRESS] , яка складаєтьсяз 2-х жилих кімнат, загальною площею - 39,2 кв м, жилою - 25,2 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 976142071105; заміну замків вхідних дверей в квартирі; вселення до квартири уповноважених представників ТОВ «ФК «Поліс» та інших осіб. В обґрунтування позову позивач вказує, що 19 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду №6, на підставі якої було укладено чотири кредитні договори за №18.23-06/08-СК,18.24-96/08-СК, 18.48-06/08-СК та 18.62-06/08-СК відповідно від 19 лютого, 21 лютого, 07 травня та 09 липня 2008 року, згідно яких ПАТ «ВТБ Банк» надав відповідачці кредитні кошти на умовах та в порядку, передбаченому вказаними кредитними договорами. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено два іпотечні договори за №18-06/08-ДИ та 18-06/08-ДИ1 від 19 лютого 2008 року, посвідчені приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В. за №498 та 500. Предметами вказаних іпотечних договорів є: вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а також квартира [ADDRESS] , яка складається з 2-х жилих кімнат, загальною площею 39,2 кв м та жилою - 25,2 кв м. 18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ. 27 листопада 2015 року між тими ж суб`єктами господарювання укладено додаткову угоду №1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, а також договір про відступлення права вимоги за договорами застави від 30 листоапад 2015 року, відповідно до яких ПАТ «ВТБ Банк» відступив право вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки ТОВ «ФК «Поліс». У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за кредитиним договором, ТОВ «ФК «Поліс» задовольнило свої вимоги, звернувши стягнення на предмети іпотеки шляхом набуття права власності на них на підставі іпотечного договору, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержатиля. 19 липня 2016 року, згідно положень ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку», ТОВ «ФК «Поліс» здійснило реєстрацію права власності на предмет іпотеки за собою. У зв`язку із цим, позивач 05 вересня 2016 року надіслав відповідачці письмову вимогу про звільнення приміщення. Оскільки позивач, на день складення позовної заяви, не має доступу до власного майна з підстав того, що ключі від нього знаходяться у відповідачки, а остання ігнорує вимогу про виселення, то ТОВ «ФК «Поліс» звернулось до суду із цим позовом. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 травня 2019 року відкрито провадження у справі; визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Підготовче судове засідання призначено на 20 червня 2019 року. 27 червня 2019 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить позовні вимоги ТОВ «ФК «Поліс» залишити без задоволення. Вказує, що вона не погоджується із пред`явленими позовними вимогами з підстав того, що у провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває справа №703/3702/16-ц за її позовом до ТОВ «ФК «Поліс», ПАТ «ВТБ Банк», третя особа: приватний нотаріус Тишко О.І., про визнання права власності та визнання незаконним відступлення права вимоги. Оскільки в межах цієї справи вирішується питання про незаконність набуття права власності ТОВ «ФК «Поліс» на нерухоме майно, усунення перешкод щодо якого позивачем заявлено позовні вимоги, то відповідачка позов ТОВ «ФК «Поліс» не визнає. Крім того, наголошує на тому, що ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2017 року було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти ТОВ «ФК «Поліс» будь-які дії, зокрема щодо квартири [ADDRESS] . Також у відзиві відповідачка вказує і на те, що під час вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, ТОВ «ФК «Поліс» пропущено строк позовної давності, що є підставою до відмови у задоволенні позову. 16 липня 2019 року ТОВ «ФК «Поліс» на адресу суду надішла відповідь на відзив, у якій позивач спростовує, викладені відповідачем у відзиві, обставини не визнання позову. Також позивач у відповіді на відзив вказує і на те, що предметом позову у даній справі є усунення перешкод ТОВ «ФК «Поліс» як власнику майна у здійсненні користування та розпорядженя своїм майном, а тому обраний спосіб захисту відповідає положенням ст.391 ЦК України. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні, що відбувалось в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою інтернет сервісу «EasyCon», представник позивача - ТОВ «ФК «Поліс» - Білдій А.С., позовні вимоги підтримала повністю з підстав, що викладені у позовній заяві, а також просила суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилися, однак направила до суду представника адвоката Петренка О.В., який позовні вимоги ТОВ «ФК «Поліс» не визнав з підстав того, що позивач не довів пред`явлені позовні вимоги належними і допустимими доказами. Суд, вислухавши представників сторін, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. У судовому засіданні встановлено, що 19 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду №6, на підставі якої було укладено чотири кредитні договори за №18.23-06/08-СК,18.24-96/08-СК, 18.48-06/08-СК та 18.62-06/08-СК відповідно від 19 лютого, 21 лютого, 07 травня та 09 липня 2008 року, згідно яких ПАТ «ВТБ Банк» надав відповідачці кредитні кошти на умовах та в порядку, передбаченому вказаними кредитними договорами. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено два іпотечні договори за №18-06/08-ДИ та 18-06/08-ДИ1 від 19 лютого 2008 року, посвідчені приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В. за №498 та 500. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 липня 2012 року у справі №2315/1929/2012, у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 18.23-06/08-СК від 19 лютого 2008 року, № 18.24-06/08-СК від 21 лютого 2008 року, №18.48-06/08-СК від 07 травня 2008 року, №18.62-06/08-СК від 09 липня 2008 року в рамках Генеральної угоди № 6 від 19 лютого 2008 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] , в розмірі 1903039 грн. 74 коп., а саме: 1668535 грн.92 коп. заборгованість за основним боргом, 129106 грн.33 коп. заборгованість за відсотками, 23026 грн.98 коп. пеня за прострочення сплати кредиту, 82370 грн.51 коп. пеня за несвоєчасну сплату відсотків, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів загальною площею 260,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 24 листопада 2005 року виконавчим комітетом Смілянської міської ради, та на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2006 року, посвідченого приватним нотарусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В., зареєстровано в реєстрі за № 4806, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» шляхом проведення прилюдних торгів, при цьому початкова ціна продажу встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності чи незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року апеляційну скаргу представника ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково: рішення Смілянського міськрайонного суду від 19 липня 2012 року у частині визначення способу реалізації предмета іпотеки змінено з проведення прилюдних торгів, на - застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час застосування процедури продажу. В решті рішення місцевого суду залишено без змін. 19 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Поліс» на квартиру [ADDRESS] . Підставою виникнення у ТОВ «ФК «Поліс» права власності на вказаний об`єкт нерухомості, як вказано у Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №161451664 від 28 березня 2019 року, є іпотечний договір №18-06/08-ДИ1, що виданий 19 лютого 2008 року приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Пешехоновою А.В., а також договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та застави №2219 від 30 листопада 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. 25 травня 2016 року ТОВ «ФК «Поліс» на адресу [PERSON] направлено вимогу за №2.239 про усунення порушення, в якій повідомило відповідачку про укладення із ПАТ «ВТБ Банк» договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, а також договору про відступлення права вимоги за договорами застави від 30 листопада 2015 року, відповідно до яких ПАТ «ВТБ Банк» відступив право вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки ТОВ «ФК «Поліс». У зв`язку із цим, ТОВ «ФК «Поліс» надало [PERSON] 30 днів, з моменту отримання вимоги, погасити заборгованість за кредитним договором у сумі 2 442 043,56 грн. Вказану вимогу [PERSON] отримала 01 червня 2016 року, що підтверджується, безпосередньо дослідженим у судовому засіданні, поштовим повідомленням про вручення форми №119 05 вересня 2016 року ТОВ «ФК «Поліс» направило [PERSON] вимогу за №2.538 про звільнення приміщення (виселення), зі змісту якої судом встановлено, що позивач просив відповідача, протягом 5 днів з дня отримання вимоги, звільнити нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (а саме: вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення першого та другого поверхів площею 260,8 кв м). Вказану вимогу [PERSON] отримала 12 вересня 2016 року, що підтверджується, безпосередньо дослідженим у судовому засіданні, поштовим повідомленням про вручення форми №119. 16 вересня 2016 року представником відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] на адресу позивача було направлено заперечення на вимогу про звільнення приміщення (виселення), зі змісту якої вбачається, що [PERSON] не визнає вимогу з підстав того, що вважає обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки таким, що суперечить рішенню Апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2012 року у справі №2315/1929/2012. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, відповідно до яких передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, аналізуючи вказані норми права, та приймаючи до уваги вимоги вказаних вимог матеріального права, слід дійти висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За правилами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що вказано у ст.76 ЦПК України. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 основного Закону України. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», вказано, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Із безпосередньо досліджених у судовому засіданні письмових доказів суд встановив, що надані представником позивача докази на підтвердження позовних вимог про усунення перешкод в користуванні приміщенням (житлом), не підтверджують того, що дійсно [PERSON] перешкоджає ТОВ «ФК «Поліс» у користуванні квартирою [ADDRESS] . Такий висновок суду ґрунтується на тому, що єдиним письмовим доказом, який, на думку представника позивача, свідчить про вчинення відповідачем перешкод у користуванні та розпорядженні належним на праві власності позивачу об`єктом нерухомості, щодо користування і розпорядження яким позивач просить суд усунути перешкоди, є вимога про звільнення приміщеня (виселення) за №2.538 від 05 вересня 2016 року. Проте як встановив суд під час дослідження безпосередньо цього письмового доказу, у ньому мова йде про звільнення не квартири [ADDRESS] , а про звільнення вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів площею 260,8 кв м, що розташоване у будинку [ADDRESS] у тому ж населеному пункті. Твердження представника позивача Більдій А.С. у судовому засіданні, що відбулось 07 липня 2020 року, про те, що доказом вчинення перешкод є і заперечення представника відповідача [PERSON] від 16 вересня 2016 року, надані на вимогу №2.538 від 05 вересня 2016 року, то суд їх оцінює критично з огляду на таке. Із дослідженого у судовому засіданні заперечення від 16 вересня 2016 року безспірним є той факт, що представник відповідача відмовив у задоволенні вимоги за №2.539 від 05 вересня 2016 року, яка стосується надання доступу до вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення першого та другого поверхів площею 260,8 кв м, що розташоване у будинку [ADDRESS] , а не у наданні доступу для користування та розпорядження квартирою, що є предметом розгляду цієї справи. У той же час, суд вважає необґрунтованим та невмотивованим твердження представника позивача [PERSON] , висловлене у судовому засіданні, що відбулось 16 грудня 2019 року, про те, що сам факт не визнання відповідачкою позову є доказом того, що нею чиняться позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , з огляду на таке. Частиною 2 статті 76 ЦПК України визначено вичерпний перелік засобів доказування, а саме: письмові, речові і електронні докази, висновки експертів та показання свідків. Пунктом 3 ч.1 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. У зв`язку із цим, суд прийшов до висновку, що процесуальне законодавство не ставить у залежність від визнання чи не визнання відповідачем позову встановлення чи спростування того чи іншого факту, що має значення для вирішення справи. А тому не визнання відповідачкою позову суд оцінює як висловлення думки сторони щодо обгрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, що жодним чином не впливає на обов`язок позивача довести перед судом належними і допустимими доказами заявлені позовні вимоги. Крім того, суд зважає на той факт, що досліджені і інші письмові докази, що зібрані у підготовчому судовому засіданні, також не підтверджують факт вчинення відповідачкою перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , що належить позивачу на праві приватної власності. Також суд прийшов до висновку, що твердження позивача, що викладене у позовній заяві, як підстава до здійснення відповідачкою перешкод у користуванні йому приміщенням як то те, що ключі від майна знаходяться у [PERSON] , є необгрнутованим з огляду на таке. Як вбачається із досліджених письмових доказів, право власності на квартиру [ADDRESS] набуте позивачем на підставі, зокрема договору про відступлення права вимоги за договорами застави від 30 листопада 2015 року, що укладений був між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс». Безпосередньої участі в укладенні вказаного договору відповідачка не брала, а відповідно і не була стороною цього правочину. При цьому, позивач не надав суду доказів, з яких би можна було зробити висновок, що позивач, після набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомості, звертався до відповідача із вимогою про надання ключів від належної йому квартири. З огляду на це, сам факт наявності у відповідачки ключів від квартири [ADDRESS] не може свідчити про те, що вона чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні вказаним об`єктом нерухомості. Представник позивача не заявляла у судовому засіданні клопотань про витребування чи забезпечення доказів; суд у свою чергу позбавлений процесуального права збирати докази, а тому повно і всебічно дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні відповідним об`єктом нерухомості не підлягає задоволенню у зв`язку із недоведеністю обставин вчинення відповідачем таких перешкод. Одночасно суд вважає помилковою позицію відповідача щодо підстав до відмови у задоволенні позову як то пропуск позивачем строку позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на таке. Предметом позову ТОФ «ФК «Поліс» є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом нерухомого майна; законність звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , є предметом позову [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс», що розглядається Смілянським міськрайонним судом із присвоєнням цій справі №703/3702/16-ц. Оскільки на день ухвалення рішення у цій справі, рішення у справі №703/3702/16-ц не набрало законної сили, то суд вважає, що вказана відповідачем підстава до відмови у задоволенні позову, є передчасною і не підтверджена відповідними доказами. У зв`язку із цим,

Outcome: dismissed