Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2011 року і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося через різні погляди на майбутнє, сварки з приводу побутових питань. Одразу після народження сина відносини між ними суттєво погіршились, а з лютого 2016 року вони живуть окремо, не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства. Зазначив, що їхня сімя остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, та доповнив, що з 2013 року почався розлад у їхніх з дружиною відносинах, їм не вдалося налагодити стосунки, тому з лютого 2016 року вони з відповідачем проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства і не підтримують сімейних відносин. Категорично наполягає на тому, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні. Просить позов задовольнити. Відповідач проти розлучення не заперечила, зазначивши, що подружнє життя із позивачем не склалося, і підтвердила, що вони із [PERSON] з лютого 2016 року проживають окремо один від одного, сімейних відносин не підтримують, тому просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 17.09.2011 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2634 (а.с.6), і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.4). Також встановлено, що сторони з лютого 2016 року проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства і не підтримують сімейних відносин. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї [PERSON] неможливе, тому суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved