Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

СФГ «Вікунья» звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно уточнених та збільшених позовних вимог, про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, визнання недійсними договорів оренди землі, скасування їх державної реєстрації та стягнення матеріальних збитків. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] у голови СФГ «Вікунья» [PERSON] було викуплено корпоративні права на СФГ «Вікунья». Позивач вказує, що [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Вівчарівської сільської ради Троїцького району Луганської області. Надалі, вказаний земельний масив площею 50 га було розподілено між членами СФГ «Вікунья» [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки. На думку позивача, господарство разом із корпоративними правами викупило право розпоряджатися належними відповідачам земельними ділянками, оскільки останні являлися членами господарства і не дотрималися встановленої процедури виходу із членів господарства. Також, позивач вказує, що саме СФГ «Вікунья» обробляло дані земельні ділянки та сплачувало за них відповідний земельний податок, користувалося та розпоряджалося ними, провело ряд польових робіт на вказаних земельних ділянках на загальну вартість 70 000 гривень. Після проведення весняних польових робіт, відповідачі самостійно провели обробку та засіяли земельні ділянки на власний розсуд. Позивач вважає, що своїми діями відповідачі незаконно, без будь-якої правової підстави, зайняли вказані земельні ділянки, засіяли та вирощують на них сільськогосподарську продукцію, чим перешкоджають СФГ «Вікунья» вільно володіти та розпоряджатися земельними ділянками, як законному землекористувачу земельними ділянками. Крім цього, позивач просить суд визнати недійсними укладені між відповідачами та фермерським господарством «Ольшани» в особі голови [PERSON] 30 травня 2016 року договори оренди спірних земельних ділянок, оскільки на думку позивача СФГ «Вікунья» до теперішнього часу закріплює за собою право володіння та користування спірними земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, у зв'язку з чим вищезазначені договори оренди землі було укладено без належної на те правової підстави, так як відповідачі не мали права розпоряджатися спірними земельними ділянками. Також, позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів сплачені СФГ «Вікунья» при подачі позову судові витрати у вигляді судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у сумі 1378 гривень 00 копійок та 1600 гривень за позовні вимоги майнового характеру. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що до нього звернувся голова СФГ «Вікунья» з приводу продажу корпоративних прав господарства. Оскільки СФГ «Вікунья» містило 50 га землі, яка могла використовуватися для вирощування сільськогосподарської продукції, було прийнято рішення про придбання вказаного господарства, складено статут. Так як чинне на той час законодавство не дозволяло господарству прийняти вказану землю в оренду, відповідачі склали заяви про вхід в фермерське господарство разом із земельними ділянками, за які вони отримували дивіденди. Відповідачі не передали усі наявні документи на господарство, у зв'язку з чим їх було витребувано у судовому порядку, після чого позивачу стало відомо, що вищезазначений земельний масив було розпайовано між відповідачами крім 05 га. Вважає, що заяви про вхід до членів фермерського господарства відповідачі писали свідомо, оскільки земельні ділянки були у занедбаному стані. Коли чинне законодавство дозволило укладення договорів оренди землі з фермерським господарством, відповідачам було направлено листи про укладення договорів оренди землі, однак від вказаного вони відмовилися. На даний час 50 га спірного земельного масиву рахується за господарством, саме господарством сплачується земельний податок, даний масив оброблявся позивачем до весни, а на весні відповідачі стали чинити перешкоди у використанні позивачем землі, в результаті чого господарство понесло збитки. Відповідачі не вийшли належним чином з членів господарства, а тому до теперішнього часу рахуються, як члени СФГ «Вікунья», так як порушили процедуру виходу із членів та виділення земельних ділянок в натурі. В 2014 році земельні ділянки оброблялися господарством і відповідачами ніяких претензій до позивача не пред'являлося, намірів про вихід із членів господарства не заявлялося. Просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що за використання земельних ділянок СФГ «Вікунья» він не отримував ніякого прибутку, у зв'язку з чим він та інші члени вирішили вийти з господарства разом із належними їм земельними ділянками, про що написали відповідні заяви. Спірна земельна ділянка була підготовлена до посіву позивачем, однак після цього вони не допустили позивача до обробки землі та вказана земельна ділянка оброблялася і врожай збирався на ній ФГ «Ольшани», так як між ним та ФГ «Ольшани» було укладено відповідний договір оренди землі. На даний час його земельну ділянку використовує ФГ «Ольшани», що відповідає його волевиявленню. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що за власної ініціативи вирішив вийти з членів СФГ «Вікунья» разом із належною йому земельною ділянкою, про що була складена відповідна заява. Він на даний час є головою ФГ «Ольшани», від імені господарства уклав з відповідачами у встановленому законом порядку договори оренди землі, які пройшли державну реєстрацію, після чого зайняв спірну земельну ділянку. За власні кошти наймав робітників та техніку для обробки землі і збирання врожаю без підписання договорів в усному порядку. Визнає, що першочергово земля оброблялася позивачем, він приступив до обробки тільки після підписання договорів. На його думку, у позивача відсутні належні підстави для використання спірної земельної ділянки. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що вона разом з іншими членами вирішила вийти з господарства із належною їй земельною ділянкою, про що написала відповідну заяву, після чого уклала з ФГ «Ольшани» відповідний договір оренди землі і по теперішній час її земельну ділянку використовує ФГ «Ольшани». Вважає, що у позивача відсутня правова підстава для використання її земельної ділянки. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши учасників судового засідання, вивчивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно договору купівлі-продажу корпоративних прав від 21 лютого 2014 року [PERSON] у голови СФГ «Вікунья» [PERSON] було викуплено корпоративні (майнові та немайнові) права на СФГ «Вікунья» (далі Договір). Згідно п. 2 Договору під корпоративними правами, які є предметом купівлі-продажу за цим Договором, розуміються всі у повному обсязі майнові та не майнові права і обов'язки, які має продавець права власності на статутний фонд (капітал), права управління, отримання активів у разі ліквідації, а також інші права, визначені статутом та законодавством України (а.с.6). Згідно державного акту на право постійного користування землею б/н, виданого 21 листопада 1996 року Троїцькою районною державною адміністрацією Луганської області [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Вівчарівської сільської ради Троїцького району Луганської області (а.с.16). Вказаний земельний масив площею 50 га було розподілено між членами СФГ «Вікунья», видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: [PERSON] площею 7,35 га (кадастровий номер [NUMBER]), [PERSON] площею 8,58 га (кадастровий номер [NUMBER]), [PERSON] площею 9,03 га (кадастровий номер [NUMBER]), [PERSON] площею 9,06 га (кадастровий номер [NUMBER]) та [PERSON] площею 10,01 га (кадастровий номер [NUMBER]) (а.с.17). Таким чином, право власності за відповідачами на спірні земельні ділянки посвідчено відповідними державними актами на право власності на земельні ділянки. П. 10 ст. 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними. Вказані державні акти було видано відповідачам задовго до укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав СФГ «Вікунья», позивачем жодним належним та допустимим доказом під час розгляду вказаної цивільної справи по суті не доведено, що відповідачами незаконно отримано у власність спірні земельні ділянки до укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав, тобто останні на теперішній час являються законними власниками вищезазначених земельних ділянок. При цьому, 12 квітня 2016 року відповідачі подали заяви до СФГ «Вікунья» про вихід з членів господарства разом з належними їм земельними ділянками. (а.с. 106-110). Згідно з ст.ст.1,3 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Фермерське господарство має найменування та може мати печатки. Членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім'ї інші члени сім'ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його Статуту. Для цілей цього Закону до членів сім'ї та родичів голови фермерського господарства відносяться дружина (чоловік), батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок, рідні та двоюрідні брати та сестри, дядько, тітка, племінники як голови фермерського господарства, так і його дружини (її чоловіка), а також особи, які перебувають у родинних стосунках першого ступеня споріднення з усіма вищезазначеними членами сім'ї та родичами (батьки такої особи та батьки чоловіка або дружини, її чоловік або дружина, діти як такої особи, так і її чоловіка або дружини, у тому числі усиновлені ними діти). Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об'єднаннями відповідно до закону, укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України (ст. 4 Закону України «Про фермерське господарство»). До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»). Майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Фермерське господарство має право здійснювати відчуження та набуття майна на підставі цивільно-правових угод. Порядок володіння, користування та розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом (частини 1, 4 та 5 ст. 20 Закону України «Про фермерське господарство»). Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство. Вказана норма кореспондується п. 5, п. 6 Статуту СФГ «Вікунья», згідно якого землі СФГ можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності СФГ як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам СФГ на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується СФГ на умовах оренди. Право володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів СФГ, здійснює СФГ. Підставами припинення членства у фермерському господарстві є: смерть фізичної особи, добровільний вихід чи виключення з членів фермерського господарства. Закон «Про фермерське господарство» не деталізує порядок припинення членства у фермерському господарстві, тому дане питання регулюється статутом. При цьому, суд, вивчивши Статут СФГ «Вікунья» встановив, що ним не врегульований порядок та умови виходу із членів господарства. Згідно п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» при вирішенні спорів, пов'язаних із виходом учасника з товариства, господарські суди повинні керуватися тим, що відповідно до ЦК (435-15) та Закону про господарські товариства (1576-12) учасник ТОВ чи ТДВ вправі у будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Вихід зі складу учасників товариства не пов'язується ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв'язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв'язку. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є незаконними. Згідно ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Таким чином, у даному випадку підлягають застосуванню положення ст. 8 ЦК України щодо аналогії закону та права, а тому суд вважає доводи позивача про недотримання процедури виходу із членів СФГ «Вікунья» відповідачами необґрунтованими та такими, що не відповідають загальним нормам законодавства, що регулює дані правовідносини. Відповідачі у встановленому нормами закону порядку, що регулюють подібні правовідносини, подали заяви про вихід з СФГ, такої процедури виходу не було передбачено Статутом СФГ «Вікунья», а тому відповідачі були вправі у будь-який час вийти з господарства незалежно від згоди інших учасників та самого господарства. Вихід зі складу учасників господарства у даному не пов'язується ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв'язку з цим моментом виходу учасника з господарства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі господарства або вручення заяви цим особам органами зв'язку, тобто 12 квітня 2016 року. Відповідачами з фермерським господарством «Ольшани» в особі голови [PERSON] 30 травня 2016 року було укладено аналогічні договори оренди спірних земельних ділянок строком на 7 років, які пройшли державну реєстрацію 15 липня 2016 року та 31 жовтня 2016 року, тобто вже після подачі заяв про вихід із членів СФГ «Вікунья». За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Отже, фактично договори оренди землі було укладено до подачі заяв про вихід з СФГ, і моментом укладення договорів є саме вказана дата, однак державна реєстрація була проведена вже після подачі заяв про вихід з СФГ і договори оренди землі набули юридичної сили саме з моменту їх державної реєстрації, а тому підстав для визнання їх недійсними та скасування державної реєстрації, судом не вбачається. Крім цього, відповідно до положень п. «д» ст.156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Ст.22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до п.12 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК особами, що її заподіяли. У випадку самовільного зайнятті ріллі на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі здійснюється як фізичними, так і юридичними особами, які використовують земельні ділянки. Із встановлених у судовому засіданні обставин вбачається, що СФГ «Вікунья» було проведено ряд польових роботи (дискування стерні та глибоке розпушування ґрунту) у період фактичного використання земельних ділянок відповідачами без належної на те правової підстави ще до виходу із членів СФГ, і саме у цей період відповідачі чинили перешкоди у використанні землі позивачем, що визнано у судовому засіданні самими відповідачами та що призвело до заподіяння позивачу матеріальних збитків у вигляді витрат на такі роботи на загальну суму 70 000 гривень (а.с.15), які підлягають стягненню з відповідачів. Таким чином, підсумовуючи усе вищезазначене, судом не вбачається належних підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов'язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні та володінні спірними земельними ділянками, які їм належать, шляхом звільнення земельних ділянок та заборони проведення будь-яких сільськогосподарських робіт, визнання недійсним договорів оренди землі та скасування їх державної реєстрації. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь СФГ «Вікунья» матеріальних збитків, пов'язаних з проведенням сільськогосподарських робіт, у судовому засіданні знайшли своє підтвердження, у зв'язку з чим позовні вимоги у даній частині підлягають задоволенню. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на підставі ст. 88 ЦПК України сплачені СФГ «Вікунья» при подачі позову майнового характеру судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1600 гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 8, 22, 638, 1166 ЦК України, 156, 157 ЗК України, п. 10 ст. 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», Закону України «Про фермерське господарство», п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів»

Outcome: partial