Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

ТОВ «Жовтневий - 14» 17 червня 2016 року звернулося до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Юм Плюс», [PERSON] , [PERSON] і АТ GCONNECT AG (Швейцарія) про визнання дій протиправними, визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що 25 травня 2004 року між ТОВ «Жовтневий-14» (продавець), в особі директора [PERSON] , який діяв на підставі Статуту, зареєстрованого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська 19 червня 1998 року, обліковий № 2243, розпорядження № 223-РП, та протоколу від 12 червня 1998 року, з однієї сторони, та ВАТ «Юм Плюс» (покупець) в особі [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 21 травня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., по реєстру № 2715, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259.6 кв. м., ґанків літ. б1, б.2, б.3, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою [ADDRESS] . Цей договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстровано в реєстрі за № 2773. Вказана нежитлова будівля належала ТОВ «Жовтневий-14» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 червня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. по реєстру № 2660 та зареєстрованого Дніпропетровським КП ДМБТІ 21 липня 1998 року реєстраційним посвідченням в реєстровій книзі № 26ЮН під реєстровим № 1245-45. Відповідно до розпорядження міського голови від 2007 року № 397р «Про присвоєння адреси нежитловій будівлі по [ADDRESS] ». Відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 12 травня 2014 року та з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року на день звернення з позовом до суду власником спірного майна є [PERSON] .. Крім того, будівля буда переоформлена [PERSON] із нежитлової в житлову, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 12 травня 2014 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року. Відповідно до п. З Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, укладеного між ТОВ «Жовтневий-14» та ВАТ «Юм Плюс» (покупець), загальна вартість нежитлової будівлі, яка розташована за адресою [ADDRESS] , на момент укладання спірного договору складала 1600 грн. Відповідно до п. 2 цього договору продаж вказаної нежитлової будівлі здійснено за 1920 гривень з урахуванням ТТ/ТВ, котрі покупець зобов`язався перерахувати на рахунок продавця протягом п`яти банківських днів з дати підписання договору. 01 березня 2010 року ВАТ «Юм Плюс» припинено (номер запису 12241120015000871), правонаступником якого є ТОВ «Юм Плюс», код ЄДРПОУ:31158199, місцезнаходження: 49047, Дніпропетровська область, Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Дмитра Кедріна, будинок 66, секція 3. Керівником ТОВ «Юм Плюс» станом на день звернення з позовом є [PERSON] .. В силу ч. 1 - 3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана гримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ВАТ «Юм Плюс» було підписано [PERSON] .. Повноваження [PERSON] на підписання від імені відповідача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю, виданою директором [PERSON] та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з метою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання з і вигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому з -за сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ТОВ «Жовтневий-14» (продавець) було підписано директором [PERSON] , який діяв на підставі Статуту, а з боку ВАТ «Юм Плюс» (покупець) цей договір було підписано [PERSON] , повноваження якого на укладання зазначеного договору випливали з довіреності, виданої директором ВАТ «Юм Плюс» [PERSON] та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. Тобто, фактично керівником обох юридичних осіб, між якими було укладено договір купівлі-продажу, є одна особа, умисел якої направлений на перехід права власності на спірну нежитлову будівлю за мінімальною ціною. Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Однак з огляду на умови договору вбачається, що директор ТОВ «Жовтневий-14» [PERSON] вступив у зловмисну домовленість з представником ВАТ «Юм Плюс» [PERSON] і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв. За таких обставин, ТОВ «Жовтневий-14» вважає недійсним спірний договір з огляду на зловмисну домовленість сторін за договором, яка направлена на перехід прав на нежитлову будівлю за мінімальну ціну, що суперечить вимогам ч. З ст. 92 ЦК України, згідно якої орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Згідно відповіді № 409/0/161-16 від 14 березня 2016 року Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, відповідно до рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17, у складі матеріалів Генерального плану м. Дніпропетровська, будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] ) є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини (історії) « [INFO] » та перебуває під охороною держави відповідно до вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини». Будинок розташований в межах Центрального історичного ареалу м. Дніпропетровська, який затверджено наказом Міністерства культури і туризму України від 18 лютого 2009 року № 100/0/16-09. Документація щодо відчуження зазначеного об`єкта культурної спадщини на розгляд до управління культури, національностей і релігій облдержадміністрації не надходила. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини», до сфери регулювання якого відноситься і особисті майнові відносини щодо пам`яток культурної спадщини. Вимоги норм щодо охорони культурної спадщини відповідачами ТОВ «Юм Плюс» та [PERSON] не виконано. Так, відповідачами з місцевим органом охорони культурної спадщини та місцевим спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури не погоджено реставраційне завдання науково-проекту документацію на реставрації пам`ятки місцевого значення, розташованої за адресою - [ADDRESS] ). Крім того, відповідач не отримував дозволу на проведення робіт щодо пам`ятки місцевого значення. Оскільки, в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року загальна площа зазначена 259.6 кв. м, тоді як вже в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 вересня 2008 року загальна площа зазначається вже 448.2 кв. м. Також, відповідач ТОВ «Юм Плюс» не отримував дозвіл відповідних установ на укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка є пам`яткою місцевого значення. В даному випадку має місце порушення відповідачами ТОВ «Юм Плюс» та [PERSON] приписів законодавства у сфері охорони культурної спадщини. Відповідно до практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними встановлено, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише зший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Позивач вважає, що його конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним і витребування майна. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Просили суд визнати протиправними дії при укладанні вказаного договору, визнати цей договір недійсним і витребувати майно з чужого незаконного володіння, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідачів ТОВ «Юм Плюс», АТ GCONNECT AG (Швейцарія), [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що позовні вимоги є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, пропущено строк, майно придбане на законних підставах шляхом укладання нотаріально посвідченого договору, всі істотні умови договору зазначені і виконані, кошти передані, проведена державна реєстрація. Жодних прав та законних інтересів позивача відповідачами не порушувалося, тому просили суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Суд не може задовольнити клопотання сторони відповідача у зв`язку із введенням у країні карантину, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, суд діє в межах чинного законодавства, а заявник та/або його представник не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду, проте не скористався своїм правом. Представник третьої особи Дніпровської міської ради підтримав позовні вимоги і викладені в них обставини, вважали позовну заяву обоснованою і законною, при укладенні спірного договору були значно порушені права позивача, тому просили позов задовольнити. З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 25 травня 2004 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Жовтневий-14» (продавець), в особі директора [PERSON] , який діяв на підставі Статуту, зареєстрованого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська 19 червня 1998 року, обліковий № 2243, розпорядження № 223-РП, та протоколу від 12 червня 1998 року, з однієї сторони, та Відкритим акціонерним товариством «Юм Плюс» (покупець) в особі [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 21 травня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., по реєстру № 2715, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259.6 кв. м., ґанків літ. б1, б.2, б.3, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою [ADDRESS] . Цей договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстровано в реєстрі за № 2773. Вказана нежитлова будівля належала ТОВ «Жовтневий-14» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 червня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. по реєстру № 2660 та зареєстрованого Дніпропетровським КП ДМБТІ 21 липня 1998 року реєстраційним посвідченням в реєстровій книзі № 26ЮН під реєстровим № 1245-45. Відповідно до розпорядження міського голови від 2007 року № 397р «Про присвоєння адреси нежитловій будівлі по [ADDRESS] ». Відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 12 травня 2014 року та з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року на день звернення з позовом до суду власником спірного майна є [PERSON] . Крім того, будівля буда переоформлена [PERSON] із нежитлової в житлову, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 12 травня 2014 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року. Відповідно до п. З Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Жовтневий-14» та Відкритим акціонерним товариством «Юм Плюс» (покупець), загальна вартість нежитлової будівлі, яка розташована за адресою [ADDRESS] , на момент укладання спірного договору складала 1600 грн. Відповідно до п. 2 цього договору продаж вказаної нежитлової будівлі здійснено за 1920 гривень з урахуванням ТТ/ТВ, котрі покупець зобов`язався перерахувати на рахунок продавця протягом п`яти банківських днів з дати підписання договору. 01 березня 2010 року ВАТ «Юм Плюс» припинено (номер запису 12241120015000871), правонаступником якого є ТОВ «Юм Плюс», код ЄДРПОУ:31158199, місцезнаходження: 49047, Дніпропетровська область, Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Дмитра Кедріна, будинок 66, секція 3. Керівником ТОВ «Юм Плюс» станом на день звернення з позовом є [PERSON] . В силу ч. 1 - 3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана гримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ВАТ «Юм Плюс» було підписано [PERSON] . Повноваження [PERSON] на підписання від імені відповідача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю, виданою директором [PERSON] та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ТОВ «Жовтневий-14» (продавець) було підписано директором [PERSON] , який діяв на підставі Статуту, а з боку ВАТ «Юм Плюс» (покупець) цей договір було підписано [PERSON] , повноваження якого на укладання зазначеного договору випливали з довіреності, виданої директором ВАТ «Юм Плюс» [PERSON] та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. Тобто, фактично керівником обох юридичних осіб, між якими було укладено договір купівлі-продажу, є одна особа, умисел якої направлений на перехід права власності на спірну нежитлову будівлю за мінімальною ціною. Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Однак з огляду на умови договору вбачається, що директор ТОВ «Жовтневий-14» [PERSON] вступив у зловмисну домовленість з представником ВАТ «Юм Плюс» [PERSON] і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв. За таких обставин ТОВ «Жовтневий-14» вважає недійсним спірний договір з огляду на зловмисну домовленість сторін за договором, яка направлена на перехід прав на нежитлову будівлю за мінімальну ціну, що суперечить вимогам ч. З ст. 92 ЦК України, згідно якої орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Згідно відповіді № 409/0/161-16 від 14 березня 2016 року Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, відповідно до рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17, у складі матеріалів Генерального плану м. Дніпропетровська, будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] ) є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини (історії) « [INFO] » та перебуває під охороною держави відповідно до вимог Закону Українн «Про охорону культурної спадщини». Також, будинок розташований в межах Центрального історичного ареалу м. Дніпропетровська, який затверджено наказом Міністерства культури і туризму України від 18 лютого 2009 року № 100/0/16-09. Документація щодо відчуження зазначеного об`єкта культурної спадщини на розгляд до управління культури, національностей і релігій облдержадміністрації не надходила. Вимоги норм щодо охорони культурної спадщини відповідачами ТОВ «Юм Плюс» та [PERSON] не виконано. Так, відповідачами з місцевим органом охорони культурної спадщини та місцевим спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури не погоджено реставраційне завдання науково-проекту документацію на реставрації пам`ятки місцевого значення, розташованої за адресою - [ADDRESS] ). Крім того, відповідач не отримував дозволу на проведення робіт щодо пам`ятки місцевого значення. Оскільки, в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року загальна площа зазначена 259.6 кв. м, тоді як вже в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 вересня 2008 року загальна площа зазначається вже 448.2 кв. м. Також, відповідач ТОВ «Юм Плюс» не отримував дозвіл відповідних установ на укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка є пам`яткою місцевого значення. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28 грудня 2001 року «Про з ствердження Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини» передбачено, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована. Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини. Згідно п. 7 Порядку власник пам`ятки або уповноважений ним орган (особа) повинен забезпечити дотримання вимог протипожежної, санітарної, екологічної безпеки, виконання режиму використання пам`яток та пов`язаних з ними будівель, територій, культурних цінностей. В даному випадку має місце порушення відповідачами ТОВ «Юм Плюс» та [PERSON] приписів законодавства у сфері охорони культурної спадщини. Відповідно до практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними встановлено, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише зший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Позивач вважає, що його конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним і витребування майна. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Статтею 640 ЦК України (момент укладення договору) передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Також у ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом з`ясовано, що дійсно 25 травня 2004 року між ТОВ «Жовтневий-14» (продавець), в особі директора [PERSON] , який діяв на підставі Статуту, зареєстрованого виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська 19 червня 1998 року, обліковий № 2243, розпорядження № 223-РП, та протоколу від 12 червня 1998 року, з однієї сторони, та ВАТ «Юм Плюс» (покупець) в особі [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 21 травня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., по реєстру № 2715, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259.6 кв. м., ґанків літ. б1, б.2, б.3, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою [ADDRESS] . Цей договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстровано в реєстрі за № 2773. Вказана нежитлова будівля належала ТОВ «Жовтневий-14» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 червня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. по реєстру № 2660 та зареєстрованого Дніпропетровським КП ДМБТІ 21 липня 1998 року реєстраційним посвідченням в реєстровій книзі № 26ЮН під реєстровим № 1245-45. Відповідно до розпорядження міського голови від 2007 року № 397р «Про присвоєння адреси нежитловій будівлі по [ADDRESS] ». Відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 12 травня 2014 року та з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року на день звернення з позовом до суду власником спірного майна є [PERSON] .. Крім того, будівля буда переоформлена [PERSON] із нежитлової в житлову, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 12 травня 2014 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 12 травня 2014 року. Відповідно до п. З Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року, укладеного між ТОВ «Жовтневий-14» та ВАТм «Юм Плюс» (покупець), загальна вартість нежитлової будівлі, яка розташована за адресою [ADDRESS] , на момент укладання спірного договору складала 1600 грн. Відповідно до п. 2 цього договору продаж вказаної нежитлової будівлі здійснено за 1920 гривень з урахуванням ТТ/ТВ, котрі покупець зобов`язався перерахувати на рахунок продавця протягом п`яти банківських днів з дати підписання договору. 01 березня 2010 року ВАТ «Юм Плюс» припинено (номер запису 12241120015000871), правонаступником якого є ТОВ «Юм Плюс», код ЄДРПОУ:31158199, місцезнаходження: 49047, Дніпропетровська область, Дніпропетровськ, Красногвардійський район, вул. Дмитра Кедріна, будинок 66, секція 3. Керівником ТОВ «Юм Плюс» станом на день звернення з позовом є [PERSON] . В силу ч. 1 - 3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана гримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За змістом ч. 1 ст. 79 ГК України господарські товариства створюються з метою одержання прибутку. Як зазначено в ч. І ст. 161 ЦК України виконавчий орган діє від імені акт акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Згідно ч. З ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України і відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про зізнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Так, у відповідності до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; з волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ВАТ «Юм Плюс» було підписано [PERSON] .. Повноваження [PERSON] на підписання від імені відповідача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю, виданою директором [PERSON] та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з метою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання з і вигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому з -за сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, ссу вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Положення ст. 239 ЦК України визначають, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Частиною 3 ст. 244 ЦК України закріплено, що довіреністю є письмовий документ, що і дається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За приписами ст. 245, 246 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи і видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року з боку ТОВ «Жовтневий-14» (продавець) було підписано директором [PERSON] , який діяв на підставі Статуту, а з боку ВАТ «Юм Плюс» (покупець) цей договір було підписано [PERSON] , повноваження якого на укладання зазначеного договору випливали з довіреності, виданої директором ВАТ «Юм Плюс» [PERSON] та посвідченою 21 травня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. Тобто, фактично керівником обох юридичних осіб, між якими було укладено договір купівлі-продажу, є одна особа, умисел якої направлений на перехід права власності на спірну нежитлову будівлю за мінімальною ціною. Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Однак з огляду на умови договору вбачається, що директор ТОВ «Жовтневий-14» [PERSON] вступив у зловмисну домовленість з представником ВАТ «Юм Плюс» [PERSON] і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв. За таких обставин ТОВ «Жовтневий-14» вважає недійсним спірний договір з огляду на зловмисну домовленість сторін за договором, яка направлена на перехід прав на нежитлову будівлю за мінімальну ціну, що суперечить вимогам ч. З ст. 92 ЦК України, згідно якої орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Згідно відповіді № 409/0/161-16 від 14 березня 2016 року Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації, відповідно до рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17, у складі матеріалів Генерального плану м. Дніпропетровська, будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] ) є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини (історії) « [INFO] » та перебуває під охороною держави відповідно до вимог Закону Українн «Про охорону культурної спадщини». Також, будинок розташований в межах Центрального історичного ареалу м. Дніпропетровська, який затверджено наказом Міністерства культури і туризму України від 18 лютого 2009 року № 100/0/16-09. Документація щодо відчуження зазначеного об`єкта культурної спадщини на розгляд до управління культури, національностей і релігій облдержадміністрації не надходила. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини», до сфери регулювання якого відноситься і особисті майнові відносини щодо пам`яток культурної спадщини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Режими використання пам`яток встановлює: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, щодо пам`яток національного значення; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації щодо пам`яток місцевого значення. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятки, їхні частини пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, перемішувати (переносити) на інші місця. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток національного значення здійснюється лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, на підставі погодженої з ним науково-проектної документації. Відповідно до п. 9 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28 грудня 2001 року у разі коли власник пам`ятки або уповноважений ним орган (особа) вважає за необхідне провести і будь-які роботи, пов`язані з консервацією, реабілітацією, реставрацією, музеєфікацією пам`ятки та упорядженням її території, він повинен подати відповідному органу охорони культурної спадщини науково-проектну документацію. Роботи можуть проводитися тільки після погодження проектної документації та з письмового дозволу зазначеного органу. Загальні вимоги до складу, змісту, порядку розроблення, оформлення, погодження та затвердження науково-проектної документації на реставрацію об`єкта культурної спадщини, науково-технічного супроводу та авторського нагляду за реставрацією пам`ятки містяться у Державних будівельних нормах ДБН А.2.2-6-2008, чинних з 1 січня 2009 року, якими встановлено склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження науково-проектної документації на проведення консервації, реставрації, реабілітації, ремонту та пристосування об`єктів культурної спадщини (крім пам`яток археології і монументальних пам`яток) відповідно до Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини» та міжнародних конвенцій, ратифікованих Україною - «Конвенції з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини», «Європейської конвенції з охорони археологічної спадщини», «Конвенції з охорони архітектурної спадщини Європи», вимоги яких є обов`язковими для застосування юридичними та фізичними особами-суб`єктами господарської діяльності у сфері об`єктів культурної спадщини, незалежно від їх форми власності. Згідно п. 1.2 ДБН А.2.2-6-2008 право на розроблення науково-проектної документації або її окремих розділів надається юридичним та фізичним особам - суб`єктам господарської діяльності незалежно від форм власності, які мають ліцензію на цей вид діяльності, видану в установленому законодавством порядку. Пунктом 1.4 ДБН А.2.2-6-2008 передбачено, що проектувальник та замовник протягом усього періоду дослідження, проектування та виконання робіт на об`єкті культурної спадщини несуть відповідальність згідно з чинним законодавством за наукову обґрунтованість проектних день, якісне і своєчасне розроблення і комплектність науково-проектної документації, правильність і достовірність кошторисної вартості робіт. Відповідно до п. 2.1 ДБН А.2.2-6-2008 зміст і склад науково-проектної документації встановлюється реставраційним завданням. Згідно п. 3.1 ДБН А.2.2-6-2008 на пам`ятки місцевого значення та щойно виявлені об`єкти у гної спадщини реставраційне завдання погоджується місцевим органом у сфері культурної спадщини та затверджується місцевим органом містобудування та архітектури. У п. 6.1 ДБН А.2.2-6-2008 зазначено, що науково-проектна документація на реставрацію пам`ятки місцевого значення затверджується замовником і погоджується місцевим органом культурної спадщини та місцевим спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури. Згідно п. 6.2 ДБН А.2.2-6-2008 науково-проектна документація на реставрацію пам`ятки місцевого значення затверджується і погоджується після розгляду та схвалення на консультативних радах з питань охорони культурної спадщини. Вимоги зазначених норм щодо охорони культурної спадщини відповідачами ТОВ «Юм Плюс» та [PERSON] не виконано. Так, відповідачами з місцевим органом охорони культурної спадщини та місцевим спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури не погоджено реставраційне завдання науково-проекту документацію на реставрації пам`ятки місцевого значення, розташованої за адресою - [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ). Крім того, відповідач не отримував дозволу на проведення робіт щодо пам`ятки місцевого значення. Оскільки, в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2004 року загальна площа зазначена 259.6 кв. м, тоді як вже в договорі купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 вересня 2008 року загальна площа зазначається вже 448.2 кв. м. Також, відповідач ТОВ «Юм Плюс» не отримував дозвіл відповідних установ на укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка є пам`яткою місцевого значення. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28 грудня 2001 року «Про з ствердження Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини» передбачено, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована. Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини. Згідно п. 7 Порядку власник пам`ятки або уповноважений ним орган (особа) повинен забезпечити дотримання вимог протипожежної, санітарної, екологічної безпеки, виконання режиму використання пам`яток та пов`язаних з ними будівель, територій, культурних цінностей. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про охорону культурної спадщини» державне правління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської влади. Пунктами 9, 13 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: погодження відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, реалізація яких може позначитися на стані пам`яток місцевого значення, їх територій і зон охорони; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини, реєстрація дозволів на проведення археологічних розвідок, розкопок. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані об`єктів культурної спадщини. Відповідно до ч. З ст. 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини» юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону. Ця вимога Закону є загальною і не залежить від факту надання охоронного договору. В даному випадку має місце порушення відповідачами ТОВ «Юм Плюс» та [PERSON] приписів законодавства у сфері охорони культурної спадщини. Відповідно до практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними встановлено, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише зший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною 3 вищезазначеної статті визначено, що її положення застосовуються, зокрема, до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Таким чином, незважаючи на добросовісність набувача, майно підлягає витребуванню в разі набуття його поза волею власника. Згідно зі ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 рік), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Вирішуючи даний спір, суд має встановити три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Крім того: предметом договору купівлі-продажу, що оскаржується, є нежитлова будівля, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та яку позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно вимог ч. 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. 13, 14), Земельного кодексу України ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, 123, 125, 126 ЗК України) а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі», Цивільного кодексу України). Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України право на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її' цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 Земельного кодексу України визначено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). Відповідно до п. 4 рішення Дніпровської міської ради від 27 липня 2016 року № 157/12 вирішено зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку, площею 0.1424 та (кадастровий номер 1210100000:03:304:0007), по [ADDRESS] , в особі Дніпровської міської ради. Пунктом 5 цього рішення вирішено внести зміни до Державного акта на право постійного користування землею від 24 лютого 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 000915, виключивши з постійного користування ТОВ «Жовтневий-14», земельну ділянку, площею 0.1424 га (кадастровий номер 1210100000:03:304:0007). Станом на сьогодні зазначена земельна ділянка будь-яким фізичним чи юридичним особам у власність, користування міською радою не передавалась. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником об`єкту нерухомого майна: індивідуального житлового будинку загальною площею 448.2 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є Акціонерне товариство GCONNECT AG. Згідно з графічними та текстовими матеріалами історико-архітектурного опорного плану, що є складовою частиною Генерального плану розвитку м. Дніпра, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17 (зі змінами), за адресою: [ADDRESS] розташований щойно виявлений об`єкт культурної спадщини за видом історія № 455: « [INFO]» - будинок і садиба, де жив і працював Почесний громадянин міста, суспільно-політичний діяч, засновник гірничо-рудної промисловості Придніпровського краю, підприємець, меценат, збирач і дослідник старовини - [PERSON] . Статтею 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону. Статтею 23 Закону встановлено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. Наказом управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19 березня 2014 року № 29 повноваження по укладенню охоронних договорів делеговані структурним підрозділам райдержадміністрацій та виконавчих органів міських рад, до повноважень яких належить вирішення питань охорони культурної спадщини. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 21 грудня 2016 року № 30/17 «Про затвердження Положення про головне архітектурно-планувальне управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради», попереднім уповноваженим органом охорони культурної спадщини виступало головне архітектурно-планувальне управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради. Так, на підставі, діючого на той час Положення, з метою забезпечення виконання Закону, уповноваженому представнику АТ GCONNECT AG було надано для ознайомлення та узгодження проект охоронного договору на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини (лист ГоловАПУ від 23 червня 2017 року № 3/20-140). Листом від 27 лютого 2018 представник Акціонерного товариства GCONNECT AG надав до ГоловАПУ підписаний ним охоронний договір в редакції, що не відповідав зразку охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1768. Поштовим зв`язком на адресу АТ GCONNECT AG було направлено лист ГоловАПУ від 16 квітня 2018 року № 7/20-202, у якому повідомлялось про необхідність укладення договору у відповідності до встановленої законодавством форми. Також у листі було зазначено про необхідність надання опису культурних цінностей, планів інженерних комунікацій і зовнішніх мереж, необхідність оновлення акту технічного стану об`єкта культурної щойно виявленого об`єкту культурної спадщини. Але, АТ GCONNECT AG так і не було надано проекту охоронного договору, встановленої законодавством форми, відповідно договір не укладено, що є порушенням ст. 23 Закону. 11 лютого 2019 року уповноваженими особами Управління спільно з працівником Дніпровської міської ради та експертами з технічного обстеження стійкості та жорсткості будівель і споруд було здійснено інспекційний огляд об`єкту культурної спадщини « [INFO]». За результатами інспекційного огляду було складено акт про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 11 лютого 2019 року, в якому зазначено, що «При проведенні візуального огляду будівлі зафіксовано псування декоративних елементів оздоблення фасадів, знищення автентичного виду фасадів, руйнування покриття та галереї дворового фасаду будівлі. Власник змінив типологічну планувальну структуру об`єкта культурної спадщини без узгодження таких дій у встановленому законодавством порядку. Відповідно до вимог пам`ятко охоронного законодавства та нормативної документації на об`єктах культурної спадщини заборонені роботи з реконструкції, які можуть призвести до втрати предмету охорони пам`ятки. Однак через реконструкцію з надбудовою мансардного поверху втрачено первісне внутрішнє розпланування.» Також, відповідно до акту про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 11 лютого 2019 року експертами з технічного обстеження стійкості та жорсткості будівель і споруд проведено вивчення технічної документації об`єкту. Згідно висновку експерта від 12 лютого 2019 року на момент обстеження і відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 30 червня 2016 року було встановлено: «п. 1. Реконструкція та зміна типологічно-планувальної структури об`єкта: пристрій підвалу № 2 під половиною площі будівлі літ. Б-2 та під верандою поз. 1-9; пристрій сходів - вихід з підвалу у веранду поз. 1-9; збільшення площі існуючого підвалу № 1, шляхом демонтажу огороджувальних конструкцій і пристрій нових; була площа існуючого підвалу 24.8 м2, стала 28.9 м2; демонтаж огороджувальних дерев`яних конструкцій веранда літ. 6-1 і пристрій нових конструкцій (стіни зовнішні з червоної цегли) веранди; демонтаж дерев`яної веранди літ. 61-1; улаштування внутрішніх сходів, що ведуть з 1 -го поверху на мансарду; улаштування мансарди в горищному просторі; зміна призначень нежитлових приміщень та їх перепланування шляхом демонтажу існуючих перегородок та влаштування нових перегородок. Будівля літ Б-1 була одноповерховим нежитловим приміщенням, на момент обстеження ця будівля - двоповерховий житловий будинок і має літ. Б-2. Житлова площа існуючого будинку літ. Б-2 - 257.7 кв. м., загальна площа існуючого будинку літ. Б-2 - 448.2 кв. м, що на 188.6 кв. м більше площі будівлі літ. Б-1. п. 2. Зміна призначення будівлі - була нежитловою будівлею, а стала житловим будинком. Вищевикладене в п. 1 і п. 2 виконано без дозволу охорони культурної спадщини, є порушенням вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини»: п.1 ст. 18; п.1 ст. 20; п.1. ст. 26; п.2. ст. 24». Також, наказом управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 11 жовтня 2018 року № 160/СК декларацію про початок виконання будівельних робіт по об`єкту від 19 грудня 2013 року № ДП 0821335302 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 03 березня 2014 року № ДП 142140620721 по об`єкту «Реконструкція нежитлової будівлі під індивідуальний житловий будинок» за адресою: [ADDRESS] - скасовані через те, що замовником здійснено реконструкцію без необхідної проектної документації та без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини. Закон України «Про охорону культурної спадщини» регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь. Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить, зокрема: забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження. Наказом Міністерства культури України від 15 березня 2019 року № 195 будинок за адресою: [ADDRESS] , у якому жив і працював [PERSON] - відомий громадський діяч, підприємець, меценат, Почесний громадянин міста занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення за видом об`єкта - пам`ятка історії та взято під охорону, охоронний номер - 79-Д . Відповідно до ст. 1 Закону передбачено, що пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Згідно з ч. З цієї статті Закону забороняється змінювати призначення пам`ятки. її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини. Відповідно до ч. 4 цієї статті Закону у разі виникнення загрози для збереженості пам`ятки її власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов`язані негайно повідомити про це орган охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та орган місцевого самоврядування, на території якого розташована пам`ятка. Згідно з ч. 2 ст. 37 Закону роботи на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини здійснюються за наявності письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації. Частиною 1 статті 6 Закону до повноважень органів охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, зокрема надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини (п. 13). Управлінням культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації Дніпровську міську раду повідомлено, що до управління стосовно укладення охоронного договору, погодження (дозволу) на зміну призначення об`єкту - звернень не надходило; науково-проектна документація щодо проведення робіт на об`єкті, дозвіл на проведення робіт на об`єкті - не надавалися. Враховуючи, що спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини, передбачена законодавством про охорону культурної спадщини дозвільна документація - не надавалася, а реконструкцію та зміну типологічно-планувальної структури об`єкта культурної спадщини, зміна призначення будівлі здійснено без відповідної дозвільної містобудівної документації, все це є грубим порушенням чинного законодавства про містобудування та охорону культурної спадщини. Таким чином, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтневий-14» підлягає задоволенню, адже набувачами об`єкта культурної спадщини не здійснено заходів, направлених на додержання вимог земельного законодавства та законодавства у сфері охорони культурної спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати протиправними дії [PERSON] , здійснені в порушення вимог, передбачених статтею 203 Цивільного кодексу України, які полягають у зловмисній домовленості з представником ВАТ «ЮМ Плюс» [PERSON] під час укладання між ТОВ «Жовтневий-14» (продавець) та ВАТ «ЮМ Плюс» (покупець) договору купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259.6 кв. м, ґанків літ. б1, б2, 63, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою [ADDRESS] ), посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259.6 кв. м, ґанків літ. б1, б2, 63, навісів літ. Ж, З, И, розташованої за адресою [ADDRESS] ), посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773, укладений між ТОВ «Жовтневий-14» (продавець) та ВАТ «ЮМ Плюс» (покупець), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Юм Плюс»; витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] на користь ТОВ «Жовтневий - 14» нежитлову будівлю літ. Б-1 поз. 1-17 загальною площею 259.6 кв. м, ґанки літ. б1, б2, 63, навіси літ. [ADDRESS] ), посвідченого 25 квітня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2773, а також стягнути з ТОВ «Юм Плюс», [PERSON] , [PERSON] і АТ GCONNECT AG (Швейцарія) на користь ТОВ «Жовтневий - 14» сплачені при подачі позову судові витрати в вигляді судового збору з кожного з відповідачів окремо по 1 033 грн. 50 коп., а всього в сумі 4 134 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, поновлення прав власності в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved