Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Суть спору: заявлена вимога про визнання заповіту, складеного 14.02.2017року [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. - недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що [INFO] померла бабуся її доньки [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , яка 14.02.2017року склала заповіт на все своє майно, а саме - 1\\3 частину квартири [ADDRESS] - на користь [PERSON] . Вважає, що даним заповітом порушені права малолітньої [PERSON] , [INFO] , як спадкоємиці по праву подання після смерті батька дитини - [PERSON] , який помер [INFO] . Вказала, що заповідач [PERSON] , складаючи заповіт, знаходилась під впливом тяжких для неї обставин, а саме: смерті останнього сина та важкої хвороби, яка тривала аж до нездатності обслуговувати себе. Зазначила, що, поховавши сина, важко хвора жінка, в віці 80 років, залишилась одна, не маючи дорослих близьких родичів. Через деякий час, в силу прогресу її хвороби, стала потребувати стороннього догляду за нездатністю самостійно рухатись та доглядати за собою, а тому була змушена скласти заповіт на користь сторонньої особи, в тому числі, щоб бути з гідністю похованою. Посилаючись на вимоги ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.233, ч.2 ст.1257 ЦК України, вказала, що в даному випадку заповідач склала заповіт добровільно, усвідомлюючи свої дії, але в зв`язку зі збігом тяжких обставин, а саме - смерть сина та важка хвороба, оскільки на момент складання заповіту була самотньою людиною похилого віку, що не мала повнолітніх близьких родичів та, будучи особою, яка потребує стороннього догляду. Щодо вказаних обставин свідчить форма та місце складання заповіту - при свідках і вдома у заповідача, що підтверджує наявність у останньої фізичних вад, тяжкого стану здоров`я. Посилаючись на вимоги ч.1 ст.233, ст.1257 ЦК України, зазначила, що в даному випадку необхідним є доведення тяжких життєвих обставин для заповідача, тоді як невигідність для останньої умов укладення даного правочину, а саме - невідповідність вартості житла - частки квартири в центрі міста до вартості поховання людини є очевидною. Просила про визнання заповіту, складеного 14.02.2017року [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. - недійсним. В судове засідання законний представник позивача [PERSON] не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача [PERSON] - адвокат Черняк А.Л. не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В судове засідання приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І. не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. В судове засідання приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, надала письмові пояснення. Вказала, що нею 14.02.2017року було посвідчено заповіт від імені [PERSON] з дотриманням всіх вимог та норм діючого на день посвідчення заповіту законодавства України, що регулюють даний правочин. Зазначила, що 09.02.2017року під час вчинення нотаріальних дій на дому для [PERSON] , яка звернулась до неї з приводу посвідчення від її імені заповіту, було надано необхідну усну консультацію щодо порядку посвідчення заповіту з залученням двох свідків та особи, яка може розписатися за гр. [PERSON] , роз`яснено правові наслідки вчинення нотаріальної дії та призначено на 14.02.2017року вчинення цієї нотаріальної дії. В той же день, 14.02.2017року нотаріусом перед посвідченням заповіту було ще раз проведено на дому за місцем проживання [PERSON] особисту бесіду з метою перевірки її дієздатності та встановлення дійсного волевиявлення. 14.02.2017року нотаріусу були надані оригінали документів: паспорт громадянина України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків [PERSON] , [PERSON] . Після чого, на особисте прохання [PERSON] , з її слів, нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, за місцем розташування робочого місця нотаріуса було складено текст заповіту. Зі складеним текстом заповіту нотаріус повернулась до [PERSON] за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] . Для встановлення волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус запросила [PERSON] перейти до окремої кімнати. Нотаріусом було встановлено дійсні її наміри до вчинення правочину. Сторонніх осіб при їх розмові не було. При цьому [PERSON] повідомила, що не може власноручно прочитати та підписати документ, і за дорученням цей документ може підписати інша особа, яка визначена нею - [PERSON]. Нотаріусом було встановлено особу та перевірено дієздатність [PERSON] , також в результаті проведеної розмови переконалась у здатності усвідомлювати [PERSON] значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса. Оскільки [PERSON] не могла самостійно прочитати текст заповіту внаслідок значного зниження зору, нотаріус уголос прочитала їй текст документа, який був схвалений нею, жодних заперечень або зауважень від [PERSON] не надходило. Нотаріусом було встановлено особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за наданими паспортами та перевірено їх дієздатність. Учасникам нотаріальної дії роз`яснено порядок вчинення даної нотаріальної дії та їх обов`язок дотримуватися нотаріальної таємниці вчинюваної нотаріальної дії. В присутності нотаріуса та [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зачитали кожен окремо вголос текст заповіту, який було схвалено заповідачем, і лише після цього заповіт було підписано учасниками цього правочину та посвідчений нотаріусом. Про причини, з яких заповідач не може власноручно підписати документ, не має змоги самостійно прочитати його, а також про посвідчення заповіту вдома нотаріусом, зазначено в тексті заповіту, в посвідчувальному написі на заповіті, в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та в журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Вчинена нотаріальна дія відповідала вимогам чинного законодавства, жодних підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, як зазначає нотаріус, в неї не було. Вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та є такими, шо не підлягають задоволенню. В судове засідання нотаріус Железняк Л.В. не з`явилась. Враховуючи, що остання повідомлена належним чином, надала свої письмові пояснення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази щодо вимог і заперечень до суті спору, їх належність, допустимість, достовірність кожного окремо і у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі за таких підстав. Відповідно до ст.15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Згідно копії свідоцтва про народження, (а.с.16), [PERSON] народилась [INFO] , в графі «батько» зазначений [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , який народився [INFO] , в графі мати записана [PERSON] (а.с.17). З свідоцтва про право власності на житло, вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.18). Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] (а.с.19). Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 02.07.2019року, в задоволенні заяви [PERSON] в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] про встановлення факту визнання батьківства [PERSON] , померлого [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] - відмовлено (а.с.9,10). Згідно ухвали Харківського апеляційного суду від 05.03.2020року апеляційна скарга [PERSON] на рішення Московського районного суду м.Харкова від 02.07.2019року -залишена без задоволення, рішення Московського районного суду м.Харкова від 02.07.2019року - залишено без змін (а.с.66,67). Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 16.12.2019року в задоволенні позову [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним - відмовлено. Підставою даного позову позивачем було визначено недійсність вказаного правочину з тих підстав, що заповіт не відповідав внутрішній волі заповідача (а.с.79-82). Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 25.08.2020року, прийнято до розгляду та відкрите провадження в справі за заявою [PERSON] ( [ADDRESS] ), заінтересовані особи: Служба у справах дітей Московського району Харківської міської ради (м.Харків, вул.Р.Плоходька,3), Пенсійний фонд Московського району м.Харкова (м.Харків, вул.Валентинівська, 22Б), Московський районний у м.Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області (м.Харків, вул.Валентинівська,31), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [ADDRESS] ), про встановлення факту батьківства (справа 643/6108/20, провадження №2-о/643/419/20). На цей час розгляд даної справи триває. Враховуючи, що в даному випадку предметом розгляду є позовні вимоги щодо визнання заповіту, складеного [PERSON] , недійсним, підставою позову є твердження позивача щодо вчинення даного правочину в зв`язку зі збігом тяжких обставин, суд дійшов висновку, що прийняття остаточного рішення в справі 643/6108/20, провадження №2-о/643/419/20 - будь-яким чином не впливає на розгляд по суті даної справи. Як вбачається з копії заповіту, заповіт складений 14.02.2017року [PERSON] в присутності двох свідків, обраних особисто - [PERSON] , [PERSON] . Заповідач на випадок смерті зробила розпорядження: «все моє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті та на що я за законом матиму право, я заповідаю [PERSON] . Цей заповіт у відповідності із частиною 2 ст.1248 ЦК України за моїм проханням та з моїх слів записаний нотаріусом за допомогою технічних засобів, вірно і відповідає моїм дійсним намірам. В зв`язку зі станом здоров`я (дуже значне зниження зору) я, [PERSON] , не можу прочитати та власноручно підписати текст заповіту. Згідно ст.1253 ЦК України посвідчення цього заповіту відбувається в присутності свідків, гр. [PERSON] , [PERSON] , та особи, яка підписує заповіт замість мене, заповідача. За моїм, гр. [PERSON] , особистим проханням, в моїй, нотаріуса та свідків присутності, цей заповіт підписав [PERSON] » Також вказано, що свідки [PERSON] , [PERSON] зачитали цей заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому. Гр. [PERSON] підтвердила, що заповіт складений з її слів вірно, зміст заповіту їй зрозумілий. Цей заповіт посвідчений нотаріусом Железняк Л.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області (а.с.184-185). Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України, «обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом». Так, згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 02.07.2019року, за заявою [PERSON] в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] про встановлення факту визнання батьківства [PERSON] , померлого [INFO] , відповідно до актового запису про смерть № 15955 від 01.11.2016 року, згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, запис про батька [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що даним заповітом порушені права малолітньої [PERSON] , [INFO] , як спадкоємиці за правом представлення після смерті батька дитини - [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст.1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя що його пережив та батьки. Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень ст.1223 ЦК України, Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. З правового аналізу вказаних положень Закону вбачається, що Спадкування за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом, при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця, що помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення (ст. 1266 Цивільного кодексу України) - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення є певні спадкоємці за законом. Таким чином, враховуючи, що в даному випадку [PERSON] складений заповіт на [PERSON] , вказані твердження позивача та посилання на застосування порядку спадкування за правом представлення - судом оцінюються критично. Крім того, обґрунтовуючи позов, позивач, посилаючись на вимоги ч.3 ст.203 , ч.1 ст.215, ч.1 ст.233, ч.2 ст.1257 ЦК України, вказала, що в даному випадку заповідач склала заповіт добровільно, усвідомлюючи свої дії, але в зв`язку зі збігом тяжких обставин, а саме - смерть сина та важка хвороба, оскільки на момент складання заповіту була самотньою людиною похилого віку, що не мала повнолітніх близьких родичів та будучи особою, яка потребує стороннього догляду. Так, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Розпорядження, яке міститься в заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ч.ч.2,4 ст.1236 ЦК України). Відповідно до вимог статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Так, згідно ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. [PERSON] зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті, склавши заповіт, який 14.02.2017 року було посвідчено приватним нотаріусом Железняк Л.В., зареєстровано в реєстрі за №241,242. Заповіт складено за місцем проживання та реєстрації [PERSON] на дому за адресою: [ADDRESS] . Оскільки за станом здоров`я (дуже значне зниження зору) заповідач не могла прочитати та власноручно підписати текст заповіту, посвідчення заповіту відбулось в присутності двох свідків та особи, яка підписала заповіт замість заповідача за її особистим проханням в присутності заповідача, двох свідків та нотаріуса. Свідки прочитали заповіт уголос та поставили свої підписи на ньому. Вказані особи не є членами сім`ї чи близькими родичами спадкоємця за заповітом. [PERSON] підтвердила, що заповіт складений з її слів вірно, зміст заповіту їй зрозумілий. За заповітом [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б таке майно не складалось, і в загалі все те, що їй буде належати на день смерті та на що за законом заповідач матиме право, заповіла [PERSON] (а.с.184). Таким чином, визначені ст.ст. 1247,1248,1253 ЦК України загальні вимоги до форми заповіту дотримано, дієздатність заповідача нотаріусом перевірена, заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, підписаний з додержанням порядку, визначеного відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України, посвідчений в присутності двох свідків уповноваженим нотаріусом. В позові як на підставу задоволення позивач посилається на норми матеріального права, що передбачені ч.3 ст.203 , ч.1 ст.215, ч.1 ст.233, ч.2 ст.1257 ЦК України. Згідно ч.1 ст.233 ЦК України, Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів, зокрема, оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Відповідно до ППВСУ №9 від 06.11.2009року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п.2 передбачено, що згідно статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст.12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідано до положень ст.ст.77,81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, згідно вимог ч.6 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. 1) ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. 2) умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. 3) хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Статтею 233 ЦК не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу. Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин - тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Так, позивач просить суд визнати правочин заповіт [PERSON] недійсним, так як він вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і вкрай невигідних умовах, у відповідності до ст.233 ЦК України. Верховний суд України в постанові від 06 квітня 2016 року в справі 6-551цс16 дійшов висновку, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Таким чином, аналізуючи приписи ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин повинен вчинитися особою під впливом тяжкої для неї обставини водночас з вкрай невигідними умовами, та вчиняючи цей правочин особа діє добровільно та усвідомлює свої дії. Обов`язок доказування щодо вчинення саме цього правочину покладається на позивача. Суд на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені судом, вважає, що позивач не довів, що заповідачем [PERSON] заповіт від 25.03.2017року складений під впливом тяжкої обставини й якої саме, твердження щодо наявності у [PERSON] хвороб не підтверджено будь-якими доказами, також не доведено, що оспорюваний заповіт вчинений для усунення та/або зменшення тяжких обставин, й яким чином факт укладення заповіту вплинув або міг вплинути на усунення та/або зменшення тяжких обставин, крім того, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину. Також позивачем не надано доказів на доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину заповідачем, а саме - що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Таким чином, позивач не довів, що волевиявлення заповідача [PERSON] при укладанні заповіту від 25.03.2017року не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] , [INFO] є особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням даного правочину. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що при посвідченні заповіту приватним нотаріусом Железняк Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №241,242, було додержано всі вимоги діючого законодавства. Заповіт об`єктивно відобразив внутрішню волю заповідача [PERSON] й таке її волевиявлення було вільним, в зв`язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed