Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

ТзОВ «Галицька торгова компанія» в особі представника за довіреністю № 10/08-02 від 10.08.2020 року [PERSON] звернулося в суд з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви та заяви про зменшення розміру поззовних вимог, просили стягнути з відповідача на свою користь 25\~356,50 грн. заподіяної шкоди, 43\~968,62 грн. інфляційних збитків та 5\~435,00 грн. 3-процентів річних від простроченої суми, а всього 74\~760,12 грн. Свої вимоги мотивували тим, що 22 червня 2012 року позивач прийняв відповідача на роботу та між ними було укладено письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно п.1 укладеного договору, [PERSON] взяв на себе повну відповідальність за рух готівки від покупця до каси, якщо покупець під розписку передав кошти за отриманий товар. Розділом ІІІ вказаного договору передбачено, що у разі незбереження доручених матеріальних коштів відповідач відшкодовує матеріальні збитки протягом місяця з моменту нанесення. 14 лютого 2014 року [PERSON] був звільнений з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Актом звірки від 20.03.2014 року підтверджується, що відповідач в період з 01.07.2013 року по 20.03.2014 року, взявши під розписку готівку у розмірі 25 356,50 грн. від покупців за отриманий товар, до каси кошти не передав, тому цю суму слід стягнути з нього на користь позивача. Також з відповідача [PERSON] слід стягнути 43 968,62 грн. інфляційних збитків та 5 435,00 грн. 3-процентів річних від простроченої суми, а всього 74 760,12 грн. Відповідач подав\~до суду\~відзив на\~позовну заяву\~(а.с.\~41-44),\~в якому\~просив відмовити\~в задоволенні\~позову ТзОВ\~«Галицька торгова\~компанія» та\~стягнути з\~позивача на\~його користь\~понесені судові\~витрати.\~Свою позицію\~мотивував тим,\~що він\~дійсно працював\~у ТзОВ\~«Галицька торгова\~компанія» торговим\~представником,\~однак тільки\~до початку\~грудня 2013\~року,\~а не\~до лютого\~2014\~року,\~як вказує\~позивач,\~оскільки з\~січня 2014\~року офіційно\~працював вже\~в ДПТНЗ\~«Івано-Франківський\~професійний ліцей\~автомобільного транспорту\~і будівництва»\~на посаді\~майстра виробничого\~навчання з\~професії штукатур,\~лицювальник-плиточник.\~Так як\~позивач заперечував\~проти його\~звільнення з\~роботи і\~не бажав\~видати йому\~трудову книжку,\~то вже\~з грудня\~2013\~року він\~припинив працювати\~у ТзОВ\~«Галицька торгова\~компанія».\~Позивач безпідставно\~посилається на\~ст.\~625\~ЦК України\~в обгрунтування\~вимоги про\~стягнення 3%\~річних від\~простроченої суми,\~оскільки дана\~норма встановлює\~відповідальність за\~порушення грошового\~зобов`язання,\~що виникло\~між боржником,\~який прострочив\~виконання грошового\~зобов`язання,\~та кредитором\~і може\~поширюватися на\~правовідносини,\~які регулюють\~відповідальність особи\~за заподіяння\~нею шкоди,\~оскільки жодного\~грошового зобов`язання\~між ним\~та позивачем\~в даному\~випадку не\~існувало.\~Крім того,\~позивачем пропущено\~встановлений ст.\~233\~КЗпП України\~річний строк\~звернення до\~суду. За фактом привласнення майна ТзОВ «Галицька торгова компанія» у провадженні СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області знаходиться кримінальне провадження №12014090010000674, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.03.2014 року за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. З даної справи йому відомо, що 24.03.2014 року в Івано-Франківський МВ УМС України в Івано-Франківській області поступила заява директора ТзОВ «Галицька торгова компанія» Титиша І.П. про те, що згідно актів звірок бухгалтером підприємства 20.03.2014 року було виявлено, що торговий представник [PERSON] в період часу з липня по грудень 2013 року отримав від покупців та не вніс у касу підприємства кошти на загальну суму 30 069,73 грн., чим було заподіяно майнову шкоду ТзОВ «Галицька торгова компанія». При цьому в позовній заяві зазначено про заподіяння шкоди в період з 01.07.2013 року по 20.03.2014 року. Така розбіжність у періодах заподіяння позивачу шкоди ще раз підтверджує неправдивість звинувачень щодо нього зі сторони ТзОВ «Галицька торгова компанія». Жодними доказами не доведено того, що його неправомірними діями заподіяно позивачу пряму дійсну шкоду відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВС України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», тому в позові слід відмовити. Одночасно з відзивом на позов представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, в якій вказує, що позивач без поважних причин пропустив встановлений ч. 3 ст. 233 ККЗпП України річний строк для звернення в суд з позовом про стягненння з працівника заподіяної підприємству матеріальної шкоди, що також є підставою для відмови в позові. В судове засідання представник позивача за довіреністю № 10/08-02 від 10.08.2020 року [PERSON] не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просив розгляд справи здійснити за відсутності представника позивача (а.с. 27). Також подав заяву про поновлення строків звернення до суду (а.с. 63), в якій вказав, що 25.03.2014 року за заявою ТзОВ «Галицька торгова компанія» внесено відомості до ЄРДР про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. ТзОВ «Галицька торгова компанія», якому кримінальним правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, маючи право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, не могло його пред`явити, оскільки органом досудового розслідування не пред`явлено підозру [PERSON] . З цих підстав позивач з об`єктивних причин пропустив строки звернення до суду, а тому у відповідності до ст. 234 КЗпП України їх слід поновити. Так як відповідачеві про підозру ще не повідомлено, то початок перебігу строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, фактично не настав. Представник відповідача згідно довіреності від 22.04.2021 року адвокат Деренюк М.М. (а.с. 54) в судовому засіданні просив відмовити з задоволенні позову, оскільки жодних доказів того, що [PERSON] заподіяв шкоду ТзОВ «Галицька торгова компанія», суду не надано і позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного: Згідно зі ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Аналізом вказаної норми встановлено, що умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України. У відповідності до ст. 138 вищевказного кодексу, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених\~статтею 130\~цього Кодексу. В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Частиною 3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до\~вимог ч.ч.\~1,6,7\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~зобов`язана\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, у відповідності до наказу директора ТзОВ «Галицька торгова компанія» Титиша І.П. № 175/К від 22.06.2012 року [PERSON] було прийнято на роботу з 23.06.2012 року торгівельним представником в м.Івано-Франківськ та уладено з ним договір про повну матеріальну відповідальність від 22.06.2012 року (а.с. 80,83). Згідно з п. 1.1 вказаного договору, відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність, зокрема, за рух готівки (коштів) від покупця до каси ТзОВ «Галицька торгова компанія», якщо покупець під розписку передав йому кошти за отриманий товар. 22 червня 2012 року [PERSON] ознайомлено з посадовою інструкцією торговельного представника, затвердженою керівником ТзОВ «Галицька торгова компанія» Титишем І.П., що підтверджується його підписами (а.с. 81-82). Згідно долученого до матеріалів справи наказу (розпорядження) керівника ТзОВ «Галицька торгова компанія» про припинення трудового договору № 28/К від 14.02.2014 року (а.с. 6), [PERSON] звільнено з посади торговельного представника м.Івано-Франківськ в зв`язку з прогулом згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається зі звіту по боргах по всіх контрагентах по всіх договорах по менеджеру [PERSON] за період з 01.07.2013 року по 20.03.2014 року (а.с. 101-112), який є єдиним доказом, на який посилається позивач на підтвердження вини відповідача в заподіянні шкоди, борг клієнтів на кінець вказаного періоду становить 25 714,74 грн. Однак, вказаний звіт тільки підтверджує наявність боргу контрагентів перед постачальником ТзОВ «Галицька торгова компанія» та ніяким чином не доводить вини [PERSON] в тому, що він, взявши під розписку готівкові кошти у вищевказаному розмірі, до каси їх не передав. Жодних доказів на підтвердження вказаного факту позивач суд не надаві таких доказів не здобуто в судовому засіданні. Судом встановлено, що за заявою керівника ТзОВ «Галицька торгова компанія» Титиша І.П. про те, що згідно актів звірок бугалтером підприємства 20.03.2014 року було виявлено, що торгівельний представник [PERSON] в період часу з липня по грудень 2013 року отримав від покупців та не вніс у касу підприємства кошти на загальну суму 30\~069,73 грн., чим було заподіяно майнову шкоду ТзОВ «Галицька торгова компанія», внесно відомості до ЄРДР і на даний час в провадженні СВ Івано-Франківського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області знаходиться кримінальне провадження № 12014090010000674 від 25.03.2014 року за ознаками вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 191 КК України. Ухвалою суду від 14.05.2021 року (а.с. 58) витребувано в СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області (слідчий СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області капрал поліції Винник М.І.) документи, які мають безпосереднє відношення до даної цивільної справи, а саме: договір про повну матеріальну відповідальність [PERSON] , висновки проведених по справі експертиз (почеркознавчої та інших), акт звірки ТзОВ «Галицька торгова компанія» від 20.03.2014 року, накладні даного товариства на передачу товарів покупцям, на які є посилання в цьому акті звірки, акти звірки товариства за період з 01.07.2013 року по 20.03.2014 року, накладні за вищевказаний період, пояснення [PERSON] з даного приводу, доповідні записки службових осіб, матеріали службових перевірок та інші документи, які свідчать про наявність прямої дійсної шкоди. Дані матеріали поступили до суду 04.06.2021 року (а.с. 78), однак вони також не містять доказів того, що [PERSON] , взявши під розписку готівкові кошти в сумі 25 356,50 грн.у контрагентів, яким постачало товар ТзОВ «Галицька торгова компанія», до каси їх не передав. Про те, що на даний час продовжується досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12014090010000674 від 25.03.2014 року і [PERSON] жодного процесуального статусу в цьому провадженні не має, свідчить постанова слідчого СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області Винника М.І. про відмову\~в задоволенні\~клопотання від 13.05.2021 року та повідомлення Івано-Франківської місцевої прокуратури на ім`я директора ТзОВ «Галицька торгова компанія» № 115-572-14 від 09.06.2020 року (а.с. 53,68). За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач у відповідності до вимог ст. 138 КЗпП України не довів наявність умов, передбачених\~статтею 130\~цього Кодексу, тобто дослідженими в судовому засіданні доказами не доведено факту спричинення прямої дійсної шкоди ТзОВ «Галицька торгова компанія», протиправної поведінки [PERSON] та його вини і прямого причинного зв`язку між його протиправними і винними діяннями та шкодою, яка настала, а тому в задоволенні заявленого позову слід відмовити. До такого висновку суд прийшов на підставі повного та всебічного з`ясовання обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність та взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд вважає за необхідне також зазначити, що позивач без поважних причин пропустив встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний термін для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, оскільки даний факт вони встановили в 2014 році, а звернулися в суд з даним позовом тільки в 2021 році. При цьому суд вважає, що факт звернення в поліцію із заявою про відкриття кримінального провадження і те, що органом досудового розслідування не пред`явлено підозру [PERSON] , не є поважними причинами для пропуску вищевказаного строку, оскільки в заяві в поліцію керівникТзОВ «Галицька торгова компанія» вказав про те, що згідно актів звірок бугалтером підприємства 20.03.2014 року було виявлено, що торгівельний представник [PERSON] в період часу з липня по грудень 2013 року отримав від покупців та не вніс у касу підприємства кошти на загальну суму 30\~069,73 грн., що свідчить про факт виявлення шкоди ще в березні 2014 року. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України, в якій зазначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Як вбачається з квитанцій № 228004, № 228005 та акту виконаних робіт адвоката Деренюка М.М. (а.с. 56,116,117), відповідач сплатив адвокату 15\~900,00\~грн.\~за надану\~йому правову\~допомогу,\~а тому\~вказану суму\~згідно вимог\~ст.\~141\~ЦПК України\~слід стягнути\~на його\~користь з\~позивача.\~ На підставі\~викладеного,\~ст.ст.\~130,134,135-1,138,233 Кодексу законів про працю України, ст. 81 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»,

Outcome: approved