Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

ТОВ «Дієса» 10 лютого 2017 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 25 липня 2016 року відповідач з торгівельного залу магазину «Ельдорадо» ТОВ «Дієса» таємно викрав ноутбук, завдавши позивачу збитки в сумі 14246 грн. 42 коп., відомості про вказане правопорушення були внесені до ЄРДР, кримінальна справа стосовно відповідача по ч. 2 ст. 185 КК України розслідувана і направлена з обвинувальним актом до суду. В цій справі позивача визнано потерпілою особою, якій завдано збитки і вони заявили цивільний позов у кримінальній справі. Вироком суду 03 листопада 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні вказаного злочину і визначена міра покарання, стягнено збитки. Ухвалою апеляційного суду вказаний вирок залишено без змін, але в частині цивільного позову вирок скасовано, позов залишено без розгляду для його вирішення в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства; отже гроші позивачу відповідач так і не повернув, в результаті чого позивачу завдана значна матеріальна шкода, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову. Вважає, що вказану матеріальну шкоду повинна відшкодовувати винна особа - відповідач і просив стягнути з цього відповідача всю не відшкодовану матеріальну шкоду згідно його розрахунку, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні на адресу суду, фактично не заперечував проти позову, погодився з його підставами і доводами та просив справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 25 липня 2016 року відповідач з торгівельного залу магазину «Ельдорадо» ТОВ «Дієса» таємно протиправно викрав ноутбук «Делл 5558» вартістю 14246 грн. 42 коп., завдавши позивачу збитки в сумі 14246 грн. 42 коп., відомості про вказане правопорушення були внесені до ЄРДР, кримінальна справа стосовно відповідача по ч. 2 ст. 185 КК України розслідувана і направлена з обвинувальним актом до суду. В цій справі позивача ТОВ «Дієса» визнано потерпілою особою, якій завдано збитки і вони заявили цивільний позов у кримінальній справі на вказану суму збитків. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні вказаного злочину за ч. 2 ст. 185 КК України і визначена міра покарання 2 роки позбавлення волі, стягнено збитки. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 03 лютого 2017 року вказаний вирок залишено без змін, але в частині цивільного позову - позов залишено без розгляду для його вирішення в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства; отже гроші позивачу відповідач так і не повернув, в результаті чого позивачу завдана значна матеріальна шкода, він поніс витрати та інш.. Відповідача було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а отже і в завданні збитків позивачу. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» . вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Факт викрадення майна позивача відповідачем, завдання збитків позивачу саме відповідачем у розмірі 14246 грн. 42 коп., а також вина відповідача у цьому, визнання цього відповідачем встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року, який набрав чинності 03 лютого 2017 року, а тому ці факти не підлягають доказуванню у цивільному процесі. Відповідача вищезазначеними рішеннями судів притягнуто до кримінальної відповідальності і він відбуває покарання, а цивільний позов, заявлений позивачем у вищезазначеному кримінальному провадженні, так розглянуто і не було. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову. Гроші відповідач так і не повернув, в результаті чого позивачу завдана значна матеріальна шкода, він поніс витрати та інш., в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 265 ЦК України «Перебіг позовної давності у разі залишення позову без розгляду» - якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Оскільки цивільний позов у кримінальному провадженні відносно відповідача було подано позивачем ще у 2016 році (тобто, одразу же після виявлення правопорушення), а цей позов не розглянуто і зараз, то строки позовної давності за цією позовною заявою не сплили. В судовому засіданні встановлено, що винними діями відповідача на вказаному позивачу було завдано матеріальної шкоди. Матеріальна шкода полягає в таємному викраденні майна позивача. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Судом встановлено, що факт завдання шкоди позивачу відповідачем на суму 14246 грн. 42 коп. встановлено вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року та ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 03 лютого 2017 року. Відповідача було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, він відбуває покарання за це, але вимоги позову задоволені не були. А тому ці факти не підлягають доказуванню у цивільному процесі. Згідно ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду. Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з вчиненням злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних належних доказiв цим відповідачем до суду не надано. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вказаного відповідача відносно завданої шкоди, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача в сенсі позовних вимог. Твердження можливе відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливе часткове не визнання відповідачем позовних вимогах в повному обсязі, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Дієса» матеріальні збитки від злочину в сумі 14246 грн. 42 коп., а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 1424 грн. 60 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в такому вигляді знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved