Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.05.1987 року. Від спільного життя сторони мають двох дітей: спільного сина [PERSON], 1989 року народження, та доньку [PERSON], 1985 року народження. [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], вказуючи на те, що подружнє життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на принципово важливі життєві питання, цілі і прагнення, а також через неправильну поведінку відповідачки в сім»ї, яка безпричинно влаштовує сварки та скандали, через що його спільне життя з відповідачкою стало нестерпним. Як зазначає [PERSON], останні 6 років він та відповідачка не підтримують сімейні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. На даний час він проживає з іншою жінкою та має намір створити з нею нову сім»ю. Позивач вважає, що подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу з [PERSON] неможливо та суперечить його інтересам. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить розірвати шлюб з [PERSON] Крім того, [PERSON] вказує на те, що між ним та відповідачкою не досягнуто згоди щодо поділу квартири [ADDRESS], яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1994 року під час їх шлюбу, за належні їм спільні грошові кошти. У вказаній квартирі зареєстровані він з відповідачкою та їх діти. Однак, через вкрай негативні відносини між ним та відповідачкою [PERSON] останні 6 років вони проживають окремо. Він був вимушений переїхати на тимчасове проживання до орендованої квартири, де проживає з 01.09.2009 року по теперішній час. Позивач вважає, що відповідно до положень ст.ст. 60,61,70 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 370,372 ЦК України, а також Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира [ADDRESS] є їхньою з відповідачкою [PERSON] спільною сумісною власністю та він має право на свою частку (половину) даного спільного сумісного майна, яке було нажито ним з відповідачкою спільно за час їхнього шлюбу, а саме: на ? частину квартири [ADDRESS]. Посилаючись на викладені обставини, позивач [PERSON] просить в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги визнали частково. При цьому відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу з [PERSON] Позовні вимоги в частині поділу квартири [ADDRESS], як спільного майна подружжя, визнала частково. При цьому підтвердила, що квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу з позивачем за їх спільні кошти. Однак, вважає, що за нею має бути визнано право власності не на ? частину спірної квартири, як просить позивач, а її частка власності у спірній квартири має бути збільшена з урахуванням того, що з нею проживають двоє їх дітей, які свого житла не мають. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] та її представник просять виділити у власність позивача 1/3 частину спірної квартири, а відповідачці виділити у власність 2/3 частини квартири. Заслухавши пояснення представника [PERSON] - [PERSON], відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив, що різні погляди на сімейні стосунки та подружні обов»язки, відсутність взаєморозуміння, привели сторін до припинення шлюбно-сімейних відносин між ними. На протязі останніх 6 років сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, проживають окремо. Позивач проживає з іншою жінкою і відновлювати шлюбно-сімейні відносини з відповідачкою не має наміру, наполягає на розірванні шлюбу з нею. Відповідачка [PERSON] також вважає неможливим збереження їх з позивачем сім»ї. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їх сім»ї неможливе, тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири [ADDRESS] та визнання право власності, за кожним з подружжя, на 1/2 частину вказаної квартири, то суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружин і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Крім того, частиною 1 п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 передбачено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.05.1987 року. На даний час шлюбно-сімейні відносини між ними припинені та в даному судовому засіданні розглянуто питання про розірвання шлюбу сторін (а.с. 11,64). Від спільного життя сторони мають сина [PERSON], 1989 року народження, та доньку позивачки [PERSON], 1985 року народження, які разом з матір»ю, відповідачкою у справі, зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS] (а.с. 65,66,67,68). Під час перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1994 року сторони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за позивачем [PERSON] (а.с. 61,62). Відповідно до вимог ст.ст. 60,63 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вони також мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Як встановлено судом, спірне майно - квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час їх спільного життя та є їх спільною сумісною власністю, проти чого не заперечує і відповідачка. Згідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідачка [PERSON], визнаючи право спільної сумісної власності з позивачем на квартиру [ADDRESS], просить відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити її частку у зазначеній квартирі, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з позивачем з нею залишаються проживати двоє їх дітей Крім того, відповідачка вказує на те, що під час спільного життя позивач зловживав алкоголем, постійно приводив додому друзів, гроші витрачав не на благо сім»ї. На даний час в квартирі зроблений капітальний євроремонт. Позивач тривалий час не платив за квартиру, не приймав участь в утриманні квартири, іншим чином не допомагав їй та сім»ї. Вказані доводи відповідачки суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Так, відповідно до положень ч.2,3 ст. 70 Сімейного Кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Також, частиною 4 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку, що відповідачкою не доведено істотні обставини, які б давали підстави для збільшення її частки у спірній квартирі, а саме: не надано доказів протиправної поведінки позивача, зокрема, про те, що він не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї під час їх спільного життя; витрачав кошти чи спільне майно на шкоду інтересам сім»ї, для задоволення своїх особистих потреб, або зловживав алкоголем. Інших обставин, що мають істотне значення при вирішення спору про поділ майна, відповідачкою не зазначено та не надано доказів на їх підтвердження. Крім того, суд враховує, що самого факту проживання двох повнолітніх дітей разом з відповідачкою недостатньо для збільшення її частки у спірній квартирі. В той же час [PERSON] не доведено, що позивачем порушуються інтереси неповнолітніх дітей, він ухиляється від сплати аліментів або суми, які стягуються за рішенням суду, недостатньо для покриття половини затрат, які несе мати на виховання та утримання дітей. Як зазначила в судовому засіданні відповідачка, аліменти на утримання сина [PERSON], 1989 року народження, та доньку [PERSON], 1985 року народження, вона з відповідача не стягувала. На даний час діти є повнолітніми, інших неповнолітніх дітей вона не має. Інших доказів в обґрунтування своїх доводів відповідачкою не надано. При таких обставинах підстав для збільшення частки відповідачки [PERSON] у спільній сумісній власності - квартирі [ADDRESS] суд не вбачає. Як встановлено судом, спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, тому вона є спільною власністю сторін. Таким чином, при поділі майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України суд вважає частки позивача та відповідачки рівними, тому вимоги позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги [PERSON], то згідно ст.ст.79, 88 ЦПК України стягує з відповідачки [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору, сплаченого за вимоги про поділ майна, в сумі 3.654 грн.

Outcome: approved