Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить надати тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , за межі державного кордону України тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 календарних днів впродовж кожного року, в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , або уповноважених нею осіб, без згоди батька [PERSON] , до досягнення дитиною повноліття та надати дозвіл [PERSON] , без згоди батька дитини [PERSON] , оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі України до досягнення нею повноліття. Вирішити питання про стягнення судових витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2014 року. Від спільного проживання народилася донька [PERSON] , 2014 року народження. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської від 30.01.2020 шлюб між сторонами розірвано, дитину залишено на проживанні разом з матір`ю. З моменту розірвання шлюбу відповідач не приймає жодної участі в вихованні дитини, окрім того, що сплачує аліменти на її утримання в розмірі 2000 грн. щомісячно. Вказала, що бажає повезти дитину на відпочинок за кордон з метою оздоровлення, розширення її кругозору та ознайомлення з культурою інших народів. Окрім того, вказала, що вона замовила в турагенції тур в Туреччину та уклала відповідний договір на туристичне обслуговування, згідно якого термін поїздки становить з 22.06.2021 по 29.06.2021. Однак, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійснення батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини і не дає добровільної згоди на виїзд дочки за кордон. Жодних конструктивних стосунків з приводу надання дозволу дитині у виїзді закордон позивачка з відповідачем не може досягнути. Також зазначає, що в дитини закінчується термін дії закордонного паспорта і їй знову потрібна буде згода батька на виготовлення нового, а позивачка вважає, що відповідач може їй відмовити у наданні такого дозволу. А тому просить суд дозволити їй здійснювати оформлення документів щодо відкриття візи та поїздок їхньої дочки за кордон, здійснювати тимчасові поїздки разом із дочкою за кордон без згоди батька. Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги. Представник позивачки адвокат Форович М.Й. в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити в повному обсязі. Позивачка в судовому засіданні додала, що їхня з відповідачем спільна дитина - донька [PERSON] веде активний спосіб життя, є членом пластунської організації, навчається у школі «Інтелект». В зв`язку з навчанням дитини у даних закладах у неї на протязі року може виникнути необхідність у відвідинах зарубіжних країн на короткотривалі терміни з метою інтелектуального розвитку дитини та розширення її кругозору. Конкретних країн вона не може вказати, так як вважає, що її дитина вправі відвідати будь-яку країну. Супроводжуючих осіб вона теж вказати не може, це можуть бути керівники груп пластунів, тощо. На даний час конкретних, запланованих поїздок, крім Туреччини, немає. У Туреччину вона розуміє, що не зможе поїхати на підставі рішення про задоволення її позову, так як воно не набуде законної сили, але метою її звернення до суду є не ця конкретна поїздка, а отримання дозволу до повноліття дитини, так як відносини з батьком дочки є складними і конфліктними, тому вона не хоче щоразу просити його про дозвіл для дитини. Позивачка також просила надати їй дозволу без згоди батька дитини [PERSON] оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі України до досягнення нею повноліття, оскільки термін дії закордонного паспорта дочки закінчується в лютому 2022 року, а для виготовлення нового документа їй знову необхідна буде згода відповідача та відповідна заява, а він не дає згоди на виїзд дитини за кордон, при оплаченому турі, то і згоду на виготовлення паспорту може і не надати. Представник відповідача адвокат Бойко Р.Б. в судовому засіданні позов не визнав, пода відзив на позов та вважає його таким, що не підлягає до задоволення за недоведеністю. Зазначив, що фактична підстава позову обґрунтовується тим, що надання дозволу необхідне з метою туристичних та оздоровчих цілей, духовного та інтелектуального розвитку дитини, та позивачка має намір поїхати на декілька днів з дитиною за кордон, а саме: в Туреччину з 22.06.2021 по 29.06.2021. У той час предметом позову є надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] за межі державного кордону України тривалістю перебування дитини не більше 90 днів впродовж кожного року в супроводі матері або інших уповноважених нею осіб, без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Однак, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний разовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Даний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2019 року у справі №265/817/16-ц. Однак, позивачка при її письмовому зверненні до відповідача не зазначила конкретного часу виїзду дитини за кордон та не вказала, у якій саме країні буде перебувати дитина без згоди батька та супроводу батька, тому позовні вимоги у даній частині є повністю недоведеними. Що стосується позовної вимоги про надання дозволу без згоди батька оформляти документи для тимчасового виїзду дитини за кордон, то вона не ґрунтується на нормах діючого законодавства України. Так як чинним законодавством не передбачено надання згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька на отримання та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини. Вважає, що позивачем не вказано, у які саме країни вона має намір здійснити вивіз дитини, з якою метою, на які саме періоди, і чи цей дозвіл відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідач не мав наміру заперечити виїзд дитини на відпочинок до Туреччини з 22.06.2021, однак готовий був надати дозвіл тільки на один місяць на одноразову поїздку, що не влаштувало позивачку. На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 28.05.2021 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. Від представника відповідача 11.06.2021 надійшов відзив на позов, у відповідності до якого позов не визнали та просять відмовити у його задоволенні. 16.06.2021 позивачем подано письмову заяву про залучення письмового доказу до матеріалів справи, а саме: квитанції про оплату послуг адвоката за договором про надання професійної правничої допомоги. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: судом встановлено, що у відповідності до рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.01.2020 у справі за № 345/5325/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дочку [PERSON] залишено проживати разом з матір`ю (а.с.10). Як вбачається зі світлокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.05.2014, за час шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 271 (а.с.9). З фотокопії листа позивачки до [PERSON] від 25.05.2021, вбачається письмове прохання прийти до нотаріальної контори [PERSON] з метою надання згоди для виїзду дочки за кордон в період з 01.06.2021 по 31.05.2024 в супроводі матері, яка забезпечить її повернення її в Україну (а.с.11). Скріншот з обміну повідомлень між сторонами, з якого вбачається відмова відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без його згоди (а.с.12). Як вбачається з фотокопії договору № К558/210525 від 25.05.2021 на туристичне обслуговування, укладеного між ФОМ [PERSON] та [PERSON] , остання забронювала туристичну поїздку в Туреччину з 22.06.2021 по 29.06.2021 у відповідному готелі на себе та доньку [PERSON] та проплатила кошти за вказану путівку (а.с.13-17). Між сторонами виник спір з приводу надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їхньої дитини доньки [PERSON] , 2014 року народження, без надання згоди на це батька. Оцінка суду: врахувавши позицію сторони позивача та відповідача, пояснення представників сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з такого. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] зазначила, що має труднощі із отриманням від батька дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно частин 2, 4 статті 150 СК України та частин 1, 2 статті 255 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Судом встановлено, що позивачка просить надати тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , за межі державного кордону України тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 календарних днів впродовж кожного року, в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , або уповноважених нею осіб, без згоди батька [PERSON] , до досягнення дитиною повноліття. Однак, виходячи із наведеного, установлено, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення, не зазначення країн, до яких просила надати дозвіл на виїзд, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Також позивачкою не надано будь-яких доказів про відвідини дитиною гуртків, які б передбачали можливість виїзду дитини за кордон, а також не вказано ціль виїзду за кордон, не доведено, що відповідач заперечував проти виїзду дитини за кордон без супроводу батька, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений. Як встановлено з матеріалів справи, а саме: з договору на туристичне обслуговування вбачається, що позивачка оплатила відпочинок собі та дитині в Туреччині з чітко встановленим періодом з 22.06.2021 по 29.06.2021. Однак, у самих позовних вимогах нею не зазначено країни перебування дитини за кордоном та періоду перебування, а також позов подано тільки 27.05.2021, що свідчить про свідомий з її сторони пропуск строку звернення, так як даний вид позову не підлягає негайному розгляду. Окрім того, представник відповідача в судовому засіданні не заперечував з приводу надання дозволу на виїзд дитини до Туреччини на зазначений період, який вказаний у договорі. Незазначення конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме - чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. При цьому надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення початку і кінця таких тимчасових поїздок, конкретного місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. За таких обставин, суд враховуючи, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства. Позивачкою також подано позовну вимогу про надати їй дозволу без згоди батька дитини [PERSON] , оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі України до досягнення нею повноліття, оскільки термін дії закордонного паспорта дочки, з її слів, закінчується в лютому 2022 року. Згідно з підпунктом 2 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Отже, чинним законодавством не передбачено надання згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька на отримання та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №463/6859/18. За таких обставин суд, враховуючи, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства, згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька на отримання та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини чинним законодавством також не передбачено вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed