Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мані Флоу» (надалі - Товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього 3% річних в сумі 29339,46 доларів США на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з несвоєчасним поверненням боргу за кредитним договором від 16.05.2006 №KF-0261. Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, товариство посилається на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладеного між відкритим акціонерним товариством «Універсальний Банк Розвитку та партнерства» та відповідачем договору кредиту, зобов`язання позичальника залишились невиконаними, що стало підставою для нарахування на прострочену суму 3% річних за період з 16.05.2017 по 06.05.2020. Згідно з договором відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №11/2019-8 від 28.11.2019 Товариство набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором №KF-0261 від 16.05.2006 в розмірі 353741,58 доларів США - заборгованість по кредиту, 24742,77 дол США - заборгованість по відсоткам. Представник позивача в судове засідання не з`явився, натомість подав заяву про розгляд справи без його участі. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 16 травня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір №KF-0261 (надалі - Кредитний договір), згідно з яким Банк відкрив Позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом в межах суми 119000,00 доларів США для поточних потреб зі сплатою 14,5% річних (а.с. 9-12). У рішенні Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 березня 2014 року (далі - Рішення, а.с. 17-19) констатована фактична наявність обставин відносно того, що своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] не виконав, внаслідок чого у нього сформувалася заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 2905928,37 грн, з яких 32898,81 дол США заборгованість за основною сумою кредиту, 28742,77 доларів США заборгованість по нарахованих та не сплачених відсотках, 35542,87 грн пені за несвоєчасно сплачені відсотки, 10518,79 грн пені за несвоєчасно сплачений кредит, 438,26 грн - 3% річних від простроченої суми кредиту. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо укладання Кредитного договору, а також надання кредитних коштів та неповернення їх відповідачем не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. 28 листопада 2019 року між публічним акціонерним товариством «БГ Банк» та Товариством укладено договір №11/2019-8 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги (а.с. 23-25), згідно з яким Товариство набуло право вимоги до позичальника та заставодавців та/або іпотекодавців, поручителів, зазначених у Додатку №1. Згідно з Додатком №1 до Договору №11/2019-8 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.11.2019 Товариство набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №KF-0261 від 16.05.2006, заборгованість за Кредитним договором 353741,58 доларів США, та за договором іпотеки від 16.05.20006 року, реєстровий №679 (а.с. 25, зворот). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 29339,46 доларів США, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України за несвоєчасне виконання зобов`язань за Кредитним договором за період з 16.05.2017 по 06.05.2020. Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам позивача суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить з того, що ст. 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Виконання своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом відповідач в порушення статей 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України не виконав, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість. Внаслідок неналежного виконання зобов`язання, Товариство має право на отримання гарантій у порядку визначеному частиною другою статті 625 Уивільного кодексу України. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У межах судового розгляду даної справи встановлено, що 23.04.2013 року ПАТ «Банк Перший» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грек А.В. із заявою про вчинення виконавчого напису. 20.06.2013 було вчинено виконавчий напис, яким було запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Банк Перший» в загальному розмірі 2905928,37 грн., з яких 32898,81 дол США заборгованість за основною сумою кредиту, 28742,77 доларів США заборгованість по нарахованих та не сплачених відсотках, 35542,87 грн пені за несвоєчасно сплачені відсотки, 10518,79 грн пені за несвоєчасно сплачений кредит, 438,26 грн - 3% річних від простроченої суми кредиту. Таким чином, враховуючи, що на підставі виконавчого напису нотаріуса достроково стягнуто із відповідача заборгованість за Кредитним договором, тобто змінено строк виконання зобов`язання, тому кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на те, що грошове зобов`язання у відповідача виникло 20.06.2013 (дата вчинення виконавчого напису) і відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання 3% річних від простроченої суми. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Викладене узгоджується з правовою позицією, наведеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved