Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» м.Київ звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач мотивує їх тим, що згідно з умовами факторингу від 22 грудня 2014 року, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відсупило, а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №2004471246 від 01 липня 2013 року, укладений між «ОТП Банк» та [PERSON]. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідачки за кредитним договором № [NUMBER] від 01 липня 2013 року, згідно якого ПАТ «ОТП Банк» надав відповідачці кредит в сумі 22 360 грн. зі строком поверненя до 01 липня 2016 року. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим, станом на 24 листопада 2016 року має заборгованість в розмірі 20056 грн. 74 коп., яка складається: 15569 грн. 97 коп залишок заборгованості за кредитом; 00 грн 87 коп сума відсотків за користування кредитом; 4485 грн. 90 коп. сума комісії. У судове засідання представник позивача, будучи вчасно та належним чином повідомленим, не з»явився. В матеріалах справи наявне клопотання від 30 травня 2017 року про розгляд справи у його відсутності, в якому зазначив що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання на розгляд справи не зявилася по невідомій суду причині, хоча про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 31 березня 2017 року за №1950201466301, від 10 квітня 2017 року за №19502001469416 та оголошення про виклик до суду на розгляд справи, яке було розміщено в газеті «Урядовий кур»єр» від 17 травня 2017 року № 89, причину своєї неявки суду не повідомила, як і не надіслала заяв чи то клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду. На виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, судом було направлено запит до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо реєстрації місця проживання відповідачки по справі. Згідно отриманої відповіді від 11 квітня 2017 року за вх.№2256/17, відповідачка [PERSON] за вказаною в позові адресою не значиться, з реєстрації знята 19 жовтня 2010 року. Згідно ст. 74 ЦПК України, судові повістки про виклик зі зворотнім повідомленням направлялись за зареєстрованим у вставленому законом порядку місцем проживання фізичної особи - відповідача. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з клопотання від 30 травня 2017 року, представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. З огляду на вище викладене, дослідивши клопотання представника позивача, поштові повідомлення надіслані на адресу відповідачки, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача на підставі наявних у ній доказів, ухваливши рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, враховуючи клопотання позивача, відсутність належним чином повідомленої про час та місце судового засідання відповідачки, дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову в силу наступного. Як вбачається та підтверджено матеріалами справи, між відповідачкою [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту №2004471246 від 01 липня 2013 року, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 20000 грн. 00 коп.(а.с.6-14), що підтверджується і заявою на видачу готівки №2 від 01 липня 2013 року (а.с.15). ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір факторингу № 22/12/14/1-1 від 22 грудня 2014 року, відповідно до умов якого, ПАТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги від відповідача коштів, право на одержання яких належить ПАТ «ОТП Банк», а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача (а.с.16-19). Згідно витягу до додатку № 1 до договору факторингу № 22/12/14/1-1 від 22 грудня 2014 року, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки в сумі 20056 грн. 74коп. (а.с.20). На виконання умов договору факторингу № 22/12/14/1-1 від 22 грудня 2014 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було направлено відповідачці повідомлення про відступлення права вимоги по кредитному договору №2004471246 від 01 липня 2013 року (а.с.21). Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязується повернути надані йому кредити, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобовязання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених цим договором. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідачка має непогашену заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в сумі 20056 грн. 74 коп., яка складається: 15569 грн. 97 коп залишок заборгованості за кредитом; 00 грн 87 коп сума відсотків за користування кредитом; 4485 грн. 90 коп. сума комісії. Предметом вимоги позивача є порушення відповідачем у справі вимог ст.ст.509, 526, 530, 527, 610,611,1054 ЦК України та відшкодування понесених судових витрат. Правові відносини, які склалися між позивачем та відповідачкою, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин зобов»язання і є зобов'язальними та регулюються нормами ЦК України. Зобовязання, згідно до ст. 509 Цивільного Кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, що ґрунтується на засадах добровільності, розумності та справедливості. При цьому, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ст. 526 ЦК України, в строки, що вказані у зобовязанні ст. 530 ЦК України. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, ст. 527 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 610, 611 ЦК України, зазначають, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, і за порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Згідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України та ч. 3 ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається, як пеня та штраф, і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України плата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання. Із досліджених судом доказів вбачається, що на підставі анкети від 01 липня 2013 року (а.с.6), укладеного договору про надання споживчого кредиту №2004471246 від 01 липня 2013 року (а.с.7-9), відповідачка отримала кредит у розмірі 20000 грн.00 коп. (а.с.15). До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову та протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, остільки позивач довів суду не виконання відповідачкою зобов»язань за кредитним договором. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Враховуючи те, що у звязку із розглядом справи в суді позивач, поніс судові витрати в розмірі 1600,00 грн., а саме, сплатив судовий збір та витрати пов»язані із розміщенням оголошення в газеті «Урядовий кур»єр» в сумі 630 грн. 00 коп., суд стягує вищенаведені витрати у повному обсязі, на користь позивача, згідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як, вважає їх підтвердженими у відповідності із цивільно процесуальним законодавством України. Позов підтверджується: копією анкети [PERSON] від 01 липня 2013 року, копією договору про надання споживчого кредиту №2004471246 від 01 липня 2013 року, копією заяви на видачу готівки №2 від 01 липня 2013 року, копією договору про надання споживчого кредиту №2004471246 від 01 липня 2013 року, копією витягу до додатку № 1 до договору факторингу № 22/12/14/1-1 від 22 грудня 2014 року, копією повідомлення про відступлення права вимоги по кредитному договору №2004471246 від 01 липня 2013 року, копією статуту ТОВ «ОТП Факторинг Україна», копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серії А01 №215694, копією відомостей з єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України ТОВ «ОТП Факторинг Україна», платіжним дорученням №2339 від 17 березня 2017 року, копією платіжного доручення №3615 від 11 травня 2017 року. На підставі наведеного та

Outcome: approved