Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

ТОВ «Аверс-Сіті» в особі представника звернулось до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до відповідача, відповідно до якого просило визнати недійсним Договір уступки права вимоги (цесії) № 1/444 від 03.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (код ЄДРПОУ 33939099) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) з моменту його укладення та стягнути з відповідача понесені судові витрати. При цьому посилаючись на те, що вказаний договір цесії є удаваним та містить ознаки договору факторингу. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, [PERSON], про час, дату та місце судового засідання сповіщався належним чином, однак до суду не з'явився без поважних причин, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності суду не надавав та не заявляв. Суд у зв'язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст. 280 ЦПК України при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. 03.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та [PERSON] було укладено договір уступки вимоги (цесії) № 1/444. Так, при укладанні спірного правочину сторони керувались положеннями ст. 512 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі з правочином (відступлення права вимоги). Згідно з п. 1 Договору цесії. в порядку та на умовах визначених ним Договором цедент передає Цесіонарієві а Цесіонарій набуває право Інвестора, належне Цедентові і стає Замовником за інвестиційним договором № 1/444 від 27.09.2009 року. Зокрема, у п. 8 Договору цесії визначено, що за передане право вимоги до Боржника Цесіонарій сплачує Цеденту суму в розмірі 101557,50 гривень, в т.ч. ПДВ-20% - 16926,25 грн. «06» грудня 2010 року або до цієї дати. Як свідчить аналіз змісту-Договору цесії він містить ознаки договору факторингу фінансування під відступлення права грошової вимоги. Так, Договором цесії передбачено, що грошова вимога до боржника уступається Цедентом в обмін на грошові кошти 101557,50 грн., які Цесіонарій зобов'язується сплатити першому, тобто за умовами Договору фактично відбулося фінансування однієї особи і за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника). Позивач вважає, що Договір цесії є удаваним правочином, так як у сторін виникли права та обов'язки, які є наслідком Договору факторингу, тобто іншого договору ніж був укладений між Позивачем та Відповідачем. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилам, щодо правочину який сторони насправді вчинили. Таким чином, враховуючи тон факт, що Договір цесії за своєю правовою природою та наслідками є Договором факторингу, оскільки відбулося фінансування в сумі 101557,50 грн. під відступлення права вимоги за Інвестиційними договорами: №424/1 від 13.09.2008 року, як наслідок відносини сторін мають регулюватися правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової суми урегульовано главою 73 ЦК України. Так, частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі в нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором якщо одержані ним суми-є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України). Разом із зим щодо суб'єктного складу таких правовідносин частина третя ст. 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) встановлює загальні правові засади в сфері надання фінансових послуг здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послугах, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру у встановленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, тощо. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції із фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного суду України № 3-238гс/6 від 13.04.2016 та № 3-477г16 від 25.05.2016). Варто зазначити, що підтвердженням того факту, що Сторони мали на меті укласти саме Договір факторингу задля того, щоб у Цесіонарія виник обов'язок оплатити відступлене право вимоги до боржника, а точніше створення заборгованості: по-перше: Договір купівлі продажу майнових прав № 1/444 ИП від 03.12.2010 року, за якими [PERSON] мав сплатити ТОВ «Аверс-Сіті» грошову суму в розмірі 101557,50 грн.; по-друге: Договір уступки права вимоги (цесії) № 1/444 від 03.12.2010 року, за яким ТОВ «Аверс-Сіті» мав сплатити [PERSON] 101557,50 грн.; по-трете: Договір № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.12.2010 року, за яким Сторони дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог за вищевказаними договорами. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний договір було вчинено для приховування Договору факторингу, який Сторони насправді вчинили задля отримання правових наслідків за останнім правочином. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, ага правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, враховуючи той факт, що ТОВ «Аверс-Сіті» не є фінансовою установою та не має відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій, то Договір цесії, який за своєю правовою природою є Договором факторингу суперечить актам чинного законодавства, а саме ст. 1079 ЦК України, ст. 1, 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст.216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільного права та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги правомірними, обґрунтованими та такими, що слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved