Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог. 13 квітня 2021\~року [PERSON] звернулася до\~суду із\~вказаним позовом,\~в якому просить стягнути з Опорного навчального закладу «Люблинецької загальноосвітньої школа І-ІІІ ступенів» Люблинецької селищної ради Волинської області за рахунок коштів Управління гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.07.2020 року по 19.10.2020 року включно в розмірі 27657,92 грн., допомогу на оздоровлення за період роботи за 2019-2020 рік в розмірі 5087,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 27657,92 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2020 року у справі №159/3893/20, яке було залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 03.02.2021 року, позивача поновлено на посаді вчителя біології\~ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» з 02.07.2020 року на умовах строкового трудового договору з періодом роботи з 01.07.2020 року по 30.06.2021 року. Рішення суду було виконано відповідачем шляхом видачі наказу від 20.10.2020 року, та із вказаної дати допущено позивача до роботи. Оплата вимушеного прогулу за весь період неможливості працювати на посаді не проводилась. Оскільки наказ про її звільнення був визнаний незаконним за рішенням суду та її поновлено на посаді з 02.07.2020 року, а тому позивач вважає з 02.07.2020 року по 19.10.2020 року прогул вимушеним, що є правовою підставою для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що підлягає поновленню також право на отримання допомоги на оздоровлення, якої вона була позбавлена через протиправність дій адміністрації навчального закладу, як працедавця. Крім того, посилається на те, що зазнала значної моральної шкоди, оскільки через незаконне звільнення та зловживання відповідачем своїми правами і нехтуванням обов`язками, вона була позбавлена доходу у виді заробітної плати, була змушена відстоювати свою правоту та своє право на працю в судах, чим було порушено її нормальний та звичний режим життя. Вказує, що втратила нормальні життєві зв`язки, погіршились відносини із оточуючими, оскільки вона постійно перебувала у стресовому стані та стані душевного хвилювання, так як не має можливості мати гарантії трудових прав. З врахуванням викладеного, з посиланням на норми чинного законодавства прохає позов задовольнити. Стислий виклад заперечень відповідача та інших учасників судового розгляду. 14.05.2021\~року представником\~відповідача було\~подано відзив\~на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги визнає частково з наступних підстав. Відповідно до наказу № 77 від 01.09.2020 року, навчальний робочий рік в ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» почався 01.09.2020 року, і саме з цієї дати позивач приступила б до роботи, а, згідно довідки №57 від 05.05.2021 року, кількість робочих днів в період з 01.09.2020 року по 19.10.2020 року, які вважаються вимушеним прогулом, становить 34 робочих дні. Тому середньомісячний заробіток, який підлягає оплаті становить 12373,28\~грн. Щодо виплати допомоги на оздоровлення за період роботи 2019-2020 рік в розмірі 5\~087,00\~грн., представник відповідача зазначає, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується при наданні щорічної відпустки. Оскільки позивачу така відпустка не надавалася, при звільненні їй було виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 12561,91\~грн., а тому права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення вона не має. Що стосується вимоги щодо стягнення моральної шкоди представник відповідача заперечує, оскільки вважає, що [PERSON] не довела належними доказами спричинення їй моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача і моральною шкодою, а також наслідками, а відтак - в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити. З врахуванням викладеного, просить в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення відмовити в повному обсязі, а вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково в сумі 12373,28 грн. 14 травня 2021 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради подані письмові заперечення, з яких вбачається, що в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення просить відмовити в повному обсязі, а вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково, з урахуванням наведених відповідачем розрахунків. У поданих до суду позивачем відповіді на відзив від 21.05.2021 року та відповідачем запереченнях на відповідь на відзив від 01.06.2021 року учасники справи підтвердили власну правову позицію, не погодившись із доводами протилежної сторони. Рух справи в суді. Позовну заяву подано до суду 13 квітня 2021 року. Ухвалою судді від 15 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Одночасно, відповідачу надано строк для подачі відзиву на позовну заяву, а третій особі для пояснень. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Фактичні обставини справи. Наказом № 50-к/тр від 01.07.2020 року позивача [PERSON] було звільнено з посади вчителя біології з 02.07.2020 року у зв`язку з відмовою укласти строковий трудовий договір на підставі пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України, без вихідної допомоги. Виплачено компенсацію за 56 календарних днів щорічної основної відпустки. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2020 у справі №159/3893/20 [PERSON] поновлено на посаді вчителя біології ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» з 02.07.2020 на умовах строкового трудового договору з періодом роботи з 01.07.2020 по 30.06.2021. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі допущено до негайного виконання. Постановою Волинського апеляційного суду від 03.02.2021 апеляційну скаргу ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» залишено без задоволення, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2020 в даній справі залишено без змін. Наказом директора ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» №112-к/тр від 20.10.2020 «Про поновлення на роботі», на виконання рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2020 у справі №159/3893/20, скасовано наказ №50-к/тр від 01.07.2020 «Про звільнення [PERSON] » та поновлено [PERSON] на посаді вчителя біології з 02.07.2020 на умовах строкового трудового договору з періодом роботи з 01.07.2020 по 30.06.2021 та неповним тижневим навантаженням. З метою врегулювання спору в досудовому порядку, позивачем до Управління гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради та ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» було скеровано відповідні заяви про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. 17.03.2021 за вих. №163/07/02-21 Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради та 08.04.2021 за вих. №39 ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» надано відповіді, у яких вказано, що так як рішенням суду питання щодо стягнення середньомісячного заробітку не вирішувалось, тому підстав для нарахування таких коштів немає. Висновки суду\~та\~мотиви\~прийнятого\~рішення. Позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За правилами частини другої статті 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток\~працівника,\~згідно із\~частиною першою\~статті 27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №\~100. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №\~13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно із пунктом 5 вищевказаного Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка, згідно із пунктом 8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку №100). Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 01.07.2020 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за травень - червень 2020 року. Згідно із довідкою про доходи №13 від 22.03.2021 року, наданою Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради, заробітна плата [PERSON] за травень 2020 року складає 7096\~грн.\~37\~коп., за червень 2020 року 7096\~грн.\~37\~коп., а відтак - розрахункова величина (середньоденний заробіток) для нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 363\~грн.\~92\~коп. (7096\~грн.\~37\~коп. + 7096\~грн.\~37\~коп.) / (19 відпрацьованих днів у травні 2020 року + 20 відпрацьованих днів у червні 2020 року). Період часу\~вимушеного прогулу\~позивача становить\~з 02.07.2020\~року (день\~звільнення -\~01.07.2020\~року є\~останнім робочим\~днем)\~по 19.10.2020\~(поновлено\~з 20.10.2020 наказом директора ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» №112-к/тр від 20.10.2020), тобто 76 робочих днів. При цьому судом враховано лист Міністерства соціальної політики від 29.07.2019\~№\~1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік». З огляду на вищевикладене, з ОНЗ «Люблинецька ЗОШ І-ІІІ ступенів» за рахунок коштів Управління гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 02.07.2020 по 19.10.2020, в розмірі 27657\~грн.\~92\~коп. (363\~грн.\~92\~коп. х 76 днів). Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. За правилами підпункту «в» абзацу першого пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Суд також звертає увагу, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 не знайшла підстав для відступлення від цього правового висновку. У постанові Верховного Суду 18.03.2021 у справі №825/3399/14 також підтримано цей висновок. Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Отже, на користь позивача належить стягнути 27657\~грн.\~92\~коп., з яких відповідач відрахує загальнообов`язкові податки та збори. У той же час, позовні вимоги про стягнення допомоги на оздоровлення за період роботи 2019-2020 рік в розмірі 5\~087\~грн.\~00\~коп. до задоволення не підлягають з огляду на таке. Так, відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 №1060-ХІІ, чинного в період спірних правовідносин, держава забезпечує виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504-96/ВР, чинного в період спірних правовідносин, визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отримання компенсації за невикористану відпустку не дає підстав для отримання допомоги на оздоровлення, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів перебування позивача у відпустці. Таким чином, оскільки у 2020 році чергова відпустка позивачу не надавалась, а при її звільненні їй виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, законодавчі підстави для виплати допомоги на оздоровлення в даному випадку відсутні, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При вирішенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 27657,92 \~грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до вимог ст.\~237-1\~КЗпП\~України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до\~роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В обґрунтування вимог завданої моральної шкоди позивач зазначила, що протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, внаслідок її незаконного звільнення з роботи, вона була змушена витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, пошуку джерел для існування. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд бере до уваги той факт, що порушення права на працю та її оплату, яке є правом передбаченим\~Конституцією України, порушує принципи соціальної і правової держави, що, в свою чергу, тягне необхідність поновлення цих принципів шляхом стягнення завданої моральної шкоди із роботодавця винного у вчиненні відповідних порушень прав працівника. Суд вважає, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди. При цьому, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди до 2000 грн. Саме така сума моральної шкоди, на переконання суду, буде відповідати загальним засадам виваженості, розумності та справедливості. Щодо розподілу судових витрат. Позивач просила стягнути з відповідача в її користь витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн. Відповідно до частини першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до приписів ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги в даній справі позивачем подано договір про надання правової допомоги від 02.04.2021 року, розрахунками вартості наданих позивачу послуг із правничої допомоги та копії квитанцій про сплату клієнтом в користь адвоката коштів в сумі 6000 грн. Враховуючи положення ч. 3\~ст. 141 ЦПК України, виходячи з того, що сума судових витрат, заявлених до відшкодування, відповідає умовам договору про надання правничої допомоги та підтверджена відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн., які сплачені позивачем, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а відтак - з відповідача слід стягнути витрати за надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»,\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки на підставі п. 1 ч. 1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір ,відповідно до ст.141 \~ЦПК України\~в сумі 1816 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial