Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 18 вересня 1982 року Долинським районним відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №136. Свої вимоги мотивує тим, що 18.09.1982 він уклав шлюб з [PERSON] (після зміни прізвища - [PERSON] ). Від шлюбу у них народилося троє синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на даний час є повнолітніми. Спільне життя не склалося, тому що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На підставі цього в сім`ї весь час відбувалися конфлікти, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми і почали проживати окремо. Можливості зберегти сім`ю немає. Подружні відносини припинилися багато років назад. За таких обставин подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та є неможливим. Добровільно розірвати шлюб відповідачка відмовляється, у зв`язку з чим він змушений звернутися з вказаним позовом до суду. Спорів щодо спільного майна у подружжя немає. У судове засідання позивач не з`явився, однак безпосередньо у позовній заяві клопотав судовий розгляд у всіх судових засіданнях проводити за його відсутності, від його представника - адвоката Либовки А.В. теж поступила заява про розгляд справи у її відсутності, в якій остання вказала, що позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та зауважила, що більше як два роки подружні відносини між сторонами не підтримуються, позивач працює та проживає за кордоном. Збереження шлюбу не відповідає його інтересам та порушує його права. Подальше примирення та збереження сім`ї, яка фактично протягом декількох років носить формальний характер, неможливе. Відповідачка у судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позову та вказала, що позивач був вдома влітку 2019 року і востаннє у жовтні 2019 року, після чого більше не приїжджав. Тоді захворів їх син, позивач сам домовився про лікування та зобов`язався надати матеріальну допомогу і брати участь в погашені кредитів, які вони взяли. Конфліктів між ними не було, про намір розлучитися не повідомляв. Про його бажання розучитися вона дізналася з позову. На її телефонні дзвінки, він нічого не пояснює. Працює він в Чехії, однак коштів, в тому числі з метою погашення кредитів, не надає. До надання строку на примирення він телефонував щотижня, а потім перестав. Вони 38 років прожили у шлюбі, мають троє дорослих дітей та двоє онуків. Йому вірили, багато пробачили, однак через таку неприйнятну поведінку позивача збереження шлюбу є неможливим. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 27.08.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. Ухвалою суду від 24.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 20.10.2020 надано сторонам строк для примирення 6 (шість) місяців, провадження по справі зупинено. Безпосередньо у позовній заяві позивач просить судовий розгляд у всіх судових засіданнях проводити за його відсутності, а 20 квітня 2021 року від його представника надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Як визначено в ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Ухвалою суду від 20.04.2021 поновлено провадження у справі зі стадії судового розгляду. Відповідачка правом подати відзив на позов не скористалася, однак у судовому засіданні 20.04.2021 фактично позов визнала, не заперечивши проти його задоволення та вказавши про неможливість збереження шлюбу за такої поведінки позивача. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, судом перевірено, що заява відповідача про визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Враховуючи, що відповідачка позов визнала, визнання нею позову не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання позову відповідачкою та приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позову. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: сторони по справі перебувають у шлюбі з 18 вересня 1982 року, який зареєстрований Долинським районним відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 136, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 21.08.2020 Долинським районним відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с.4). У паспорті громадянина України [PERSON] зроблена відповідна відмітка про трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство та не підтримують подружніх відносин, їхні діти досягли повноліття. Між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу. Оцінка суду: проаналізувавши доводи сторони позивача, викладені в позові, дослідивши письмові докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, беручи до уваги відсутність заперечень та фактичне визнання позову відповідачкою, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з такого. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 СК України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що подружнє життя у сторін не складається. Наданим судом строком на примирення вони не скористалися. І надалі позивач не бажає зберігати сім`ю за умов, які склалися між подружжям, відповідачка заперечень з даного приводу не заявляла, тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Діти сторін є повнолітніми. Клопотань про зміну прізвища від відповідачки не надходило. Відповідно до змісту ст. 113 СК України, її правом є після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем чоловіка або відновити своє дошлюбне прізвище. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне позов задовольнити, шлюб між сторонами розірвати. На підставі викладеного, ст.ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України та

Outcome: approved