Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ТОВ «Вердикт Фінанс» 09 лютого 2018 року звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові і з представником посилаються на те, що 24 липня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» (правонаступником якого по договору факторингу є зараз позивач) та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. З відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, цей відповідач зобов`язався погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати тіло кредиту, відсотки по договору та інш., утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Рішенням суду заборгованість була стягнута, рішення набрало законної сили. 20 квітня 2012 року вказана фінансова установа уклала з позивачем договір факторингу і право вимоги перейшло до позивача, на їх звернення до відповідача погасити заборгованість отримано відмову. Вважають вказане незаконним і просили стягнути солідарно з вказаних відповідачів на користь позивача заборгованість по вказаному кредитному договору з урахуванням штрафних санкцій: відсотків та витрат на судовий збір, задовольнивши позов у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представники відповідачів [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні. позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що рішеннями судів заборгованість вже стягнута, договір не діє, позивачем пропущено строк позовної давності, відповідачі заперечують проти позову та просили в задоволенні позову відмовити. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення представників позивача і відповідачів, з`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» (АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Фінанс») та відповідачем [PERSON] договору № 11375823000 від 24 липня 2008 року останньому надано кредит на загальну суму 37 370 доларів США, встановлено відсотки за користування кредитом в оговореній сумі на суму залишку заборгованості за кредитом 12.64% зі встановленням кінцевого терміну повернення кредиту строк дії 48 місяців до 24 липня 2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань по вказаним кредитним договорам між банком та відповідачем [PERSON] було укладено окремий договір поруки, цей відповідач сам взяв на себе зобов`язання відповідати по кредитним зобов`язанням [PERSON] (у вказаних в договорі межах) та нести відповідальність перед позивачем фінансовою установою, банком - у повному обсязі цих зобов`язань, включаючи сплату основного боргу за кредитними договорами, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Фінансова установа, банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви відповідача надав йому вказані кредитні кошти, що фактично не заперечується сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк»» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю договір факторингу № 05/12, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «Кредекс Фінанс» прийняло право вимоги, права кредитора і відносно відповідача [PERSON] за кредитним договором № 11375823000 від 24 липня 2008 року. Відповідно до зазначеного договору сторони свої зобов`язання виконали повністю. 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю договір факторингу № 05/12, згідно з яким ТОВ «Кредекс Фінанс» у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «Вердикт Фінанс» прийняло право вимоги, права кредитора і відносно відповідача [PERSON] за кредитним договором № 11375823000 від 24 липня 2008 року. Відповідно до зазначеного договору сторони свої зобов`язання виконали повністю. Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Відповідно до вимог ст. 1082 ЦК України на адресу відповідача рекомендованим листом позивач надіслав повідомлення-вимогу про погашення кредитної заборгованості, але відповіді отримано не було. Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатках до цих договорів, які є їх невід`ємною частиною. В разі порушення позичальником обов`язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Позивач, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на ім`я відповідача, позичальника, претензію про припинення своїх обов`язків через невиконання відповідачем умов договору. Претензія відповідачем була отримана. \~ \~ \~ \~В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору, на думку позивача, відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредитам, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 24 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11375923000, за умовами якого банк надав позичальнику в строкове, платне використання 37370 доларів СІЛА, під 12.64 процентів річних із кінцевим терміном повернення - не пізніше 23 липня 2015 року. Відповідно до п 1.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору. Із Додатку № 1до кредитного договору вбачається, що кредитні кошти повертаються рівними частинами шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 446 доларів США, не пізніше 10 числа місяця, що йде за звітнім місяцем. Якщо 10 число місяця припадає на вихідний чи святковий день, то день платежу переноситься на перший робочий день, що йде за вихідним та святковим днем. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед Банком за вищезазначеним кредитним договором, 24 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 219444, за умовами якого [PERSON] стала фінансовим поручителем за вищезазначеним кредитним договором. Строк дії договору поруки договором не встановлений, а лише зазначено що договір діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним зобов`язанням. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміна обставин та необізнаність про укладення вказаних договорів кредиту, на які може посилатися відповідач ніяким чином не пов`язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов`язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк»» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю договір факторингу № 05/12, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «Кредекс Фінанс» прийняло право вимоги, права кредитора і відносно відповідача [PERSON] за кредитним договором № 11375823000 від 24 липня 2008 року. Відповідно до зазначеного договору сторони свої зобов`язання виконали повністю. 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю договір факторингу № 05/12, згідно з яким ТОВ «Кредекс Фінанс» у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «Вердикт Фінанс» прийняло право вимоги, права кредитора і відносно відповідача [PERSON] за кредитним договором № 11375823000 від 24 липня 2008 року. Відповідно до зазначеного договору сторони свої зобов`язання виконали повністю. Як зазначено у позовній заяві у зв`язку із невиконанням договірних зобов`язань за кредитним договором щодо строків та порядку повернення кредитних коштів, у [PERSON] перед банком виникла заборгованість, яка станом на 05 січня 2018 року складає 528789.63 грн., та яка складається з: 273\~641.52 грн. - заборгованості по основній сумі кредиту (тіло кредиту); 56935,07 - заборгованість за відсотками станом на момент переуступки боргу; 198213,04 грн. - заборгованість за відсотками нарахованих з моменту переуступки боргу по дату виготовлення розрахунку. Позивні вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» стосуються стягнення виключно заборгованості за відсотками нарахованих з моменту переуступки боргу по дату виготовлення розрахунку, тобто 198\~213.04 грн., які позивач просить стягнути солідарно з боржника за основним зобов`язанням та фінансового поручителя. Однак такі вимоги не гуртуються на вимогах чинного законодавства та не відповідають усталеній практиці Верховного Суду, адже кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Така правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц, провадження № 61-12848св18 (ЄДРСРУ № 76596781), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц, провадження № 61-3240св18 (ЄДРСРУ № 76502922), 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, провадження № 61-24172св18 (ЄДРСРУ № 76502947) та інш.. Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2018 року № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Досудова вимога направлялася на адресу боржника та поручителя, ще до уступки боргу колекторським компаніям. Із умов договору вбачається, що позичальник повинен повернути кредитні кошти не пізніше 23 липня 2015 року. З огляду на зазначене, нарахування процентів за користування кредитними коштами після 23 липня 2015 року є безпідставними. Більш того, нарахування відсоткової ставки здійснюється на основну суму боргу (не кредиту). Враховуючи те, що позичальник зобов`язався повертати кредитні кошти частинами, шляхом щомісячної сплати рівних платежів, то для кожного з таких платежів застосовується позовна давність в три роки. З огляду на те, що позивач пред`явив позов лише 09 лютого 2018 року, позовна давність до платежів, які підлягали поверненню до 09 лютого 2015 року сплила, а тому при нарахуванні процентів за користуванням кредитними коштами, якщо і повинна нараховуватися то лише із суми основної заборгованості, яка виникла після 09 лютого 2015 року. Згідно з розрахунком заборгованості проценти за користування кредитними коштами нараховувалися із розрахунку заборгованості, яка виникла до 09 лютого 2015 року (за період з 14 травня 2012 року по 01 січня 2018 року), а тому розрахунок є необгрунтований. Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора та суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не має права. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явления вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки, необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Outcome: dismissed