Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» 19 червня 2013 року звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просили стягнути з відповідачки на їх користь майнову шкоду в розмірі 10968 грн., завдану внаслідок незаконного утримання відповідачкою автомобіля Skoda 1.4і, реєстраційний номер [NUMBER]. 30 вересня 2013 року позивачем було подано уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідачки на їх користь майнову шкоду в розмірі 27678,04 грн., завдану внаслідок незаконного утримання відповідачкою автомобіля Skoda 1.4і, реєстраційний номер [NUMBER], а також стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимоги зазначено, що 11.01.2011 року між ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» та [PERSON] було укладено трудовий договір, відповідно до якого відповідачка була прийнята на роботу до позивача на посаду фахівця з просування медичних препаратів. 24.02.2011 року між сторонами був підписаний акт приймання-передачі автомобіля №000004384, за яким відповідачу для виконання трудових обов'язків було передано у користування належний позивачеві на праві власності автомобіль Skoda 1.4і, реєстраційний номер [NUMBER], паливну картку за номером 143044566 та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29.10.2010р. На підставі договору купівлі-продажу №СА-001588 від 06.06.2012р. право власності на автомобіль перейшло до ТОВ «Ілта». 20.03.2012р. між позивачем та ТОВ «Ілта» було укладено договір оперативного лізингу парку транспортних засобів №138812. 03.08.2012 року автомобіль був переданий позивачеві у користування на підставі договору відповідно до акту приймання-передачі транспортного засобу. 07.11.2012 року позивачем було видано наказ №К-91/12 про звільнення відповідача за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 01 грудня 2012 року. 08.11.2012 року позивачем на адресу відповідача було надіслано повідомлення №6433/1, в якому зазначено про видання наказу про звільнення та про необхідність відповідачеві з'явитися до офісу позивача для отримання трудової книжки, повернення позивачу автомобіля. 04.12.2012 року [PERSON] з'явилася до офісу, де їй було запропоновано повернути позивачеві майно у зв'язку з припиненням трудових відносин та факт приймання-передачі майна засвідчити шляхом складання відповідного акту. Проте, відповідачка відмовилася повернути позивачеві службовий автомобіль. Оскільки позивач незаконно володіє автомобілем та незаконно користується ним за рахунок позивача, то такими незаконними діями відповідача позивачеві було завдано майнову шкоду у вигляді сплачених позивачем лізингових платежів за автомобіль, який позивач фактично не може використовувати у своїй господарській діяльності у зв'язку з неправомірною поведінкою відповідача. Представник позивача - Соколова О.А., яка діє на підставі довіреності від 07.02.2013 р., в судове засідання не з'явилася, 15.01.2014 року подала до суду заяву, в якій зазначила, що на задоволенні позову наполягає, просила справу розглядати за її відсутності та проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причину неявки в суд не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, клопотання про перенесення розгляду справи від неї не надійшло, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11 січня 2011 року між ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» та [PERSON] було укладено трудовий договір. Того ж дня було видано наказ №К-74 про прийняття [PERSON] до відділу зовнішньої служби генеричних препаратів ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» на посаду фахівця з просування медичних препаратів. Відповідно до п. 7.1 - 7.3 вказаного договору, для виконання обов'язків за цим договором роботодавець може передавати працівнику у тимчасове користування обладнання, транспортні засоби, інформаційні матеріали та інші активи. 24.02.2011 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі автомобіля №000004384, за яким відповідачці було передано у користування належний ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» автомобіль Skoda 1.4і, державний реєстраційний номер [NUMBER], паливну картку за номером 143044566 та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29.12.2010 р. На підставі договору купівлі-продажу №СА-001588 від 06.06.2012 року право власності на автомобіль Skoda Fabia 1.4і, державний реєстраційний номер [NUMBER] перейшло від ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» до ТОВ «Ілта». 20 березня 2012 року між ТОВ «Ілта» та ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» було укладено договір оперативного лізингу парку транспортних засобів №138812, відповідно до якого «лізингодавець» надав «лізингоодерживачу» транспортні засоби. 03.08.2012 року автомобіль був переданий позивачеві у користування на підставі договору відповідно до акту приймання-передачі транспортного засобу від 03.08.2012р. 07.11.2012 р. позивачем було видано наказ №К-91/12 про звільнення відповідача за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП з 01.12.2012р. 08.11.2012 року позивачем було видано наказ №К-91/12 про звільнення відповідачки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 1 грудня 2012 року. 04.12.2012 року [PERSON] було запропоновано повернути вищевказаний автомобіль, однак вона відмовилася від вказаних дій. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2013 року було вирішено витребувати у [PERSON] та повернути ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» автомобіль Skoda Fabia 1.4і, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] разом із ключами від автомобілю та документами на автомобіль (оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 01.08.2012 серії [NUMBER]), право володіння та користування яким належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Санофі-Авентіс Україна» відповідно до Договору оперативного лізингу парку транспортних засобів № 138812 від 01.03.2012 року. Рішення суду набрало законної сили та не було оскаржено сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З 01 грудня 2012 року по 09 вересня 2013 року автомобіль Skoda Fabia 1.4і, державний реєстраційний номер [NUMBER] перебував у незаконному володіння та користуванні відповідача за рахунок позивача, внаслідок чого позивачем було понесені витрати по сплаті лізингових платежів у розмірі 20050,67 грн. Відповідно до п. 3.2.2 розділу 3 Договору «Лізингоодержувач сплачує також витрати Лізингодавця, пов'язані з технічним обслуговуванням та ремонтом Транспортного Засобу (крім, гарантійного ремонту, та витрат з обслуговування та ремонту покаледних на Лізингодавця, згідно цього Договору)». Відповідно до акту приймання-передачі автомобіля №000011009 від 09.09.2013р. автомобіль Skoda Fabia 1.4і, державний реєстраційний номер [NUMBER] було повернуто відповідачем позивачеві з наступними пошкодженнями: потертості, вм'ятості, подряпини. Крім того, відповідачка самовільно зробила тонування скла автомобіля без дозволу позивача та/або лізингодавця. Для усунення пошкоджень автомобіля, завданих під час перебування автомобіля у незаконному володінні відповідача та зазначених у акті приймання-передачі автомобіля №000011009 від 09.09.2013р., позивачем були понесені витрати на ремонт та технічне обслуговування автомобіля в загальному розмірі 7627,37 грн., з яких: 6469,72 грн. - вартість ремонтних робіт; 1157,65 грн. - вартість робіт по видаленню тонування скла автомобіля. Виходячи з пункту п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Таким чином, суд дійшов висновку, що незаконними діями відповідачки були завдані матеріальні збитки позивачу, які підлягають стягненню у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею ї документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved