Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 02.11.2018 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з [PERSON] кредитний договір № 02.11.2018-100000175, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. Зазначений договір було укладено на строк чотирнадцять днів, сума кредиту склала 5000 грн., а сума відсотків за користування кредитом склала 1400 грн. Факт надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором підтверджується видатковим касовим ордером № 6664 від 02.11.2018 року. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, грошові кошти у передбачений договором строк не повернула. Відповідно до умов договору, у випадку неналежного виконання грошового зобов`язання, позивач залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого зростає на 2 %, починаючи від 2 % у перший день невиконання. Сума штрафу за невиконання грошового зобов`язання склала 5 376 грн., однак позивач просив стягнути з відповідача лише частину штрафу у розмірі 2500 грн., також просив стягнути заборгованість за кредитом та відсотками у розмірі 6400 грн. та судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1921 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 2102 грн. Ухвалою суду від 29.01.2019 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 16.04.2019 року було задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 30.10.2019 року було задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 24.01.2020 року було задоволено клопотання представника відповідача, зупинено провадження у цивільній справі до прийняття рішення по кримінальному провадженню № 12019050790002132. Постановою Донецького апеляційного суду від 23.03.2020 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.01.2020 року скасовано, справу повернуто для продовження розгляду. Відповідач надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач не мав права укладати кредитний договір, оскільки не є фінансовою установою та не має ліцензії на здійснення відповідної діяльності з надання фінансових послуг. Також зазначає, що підписала кредитний договір та видатковий касовий ордер під впливом обману з боку позивача та під впливом тяжкої обставини у вигляді скрутного матеріального становища. Так, відповідач у серпні-вересні 2017 року уклала перший кредитний договір з позивачем на тих самих умовах, та в подальшому неодноразово переукладала кредитний договір, оскільки не мала можливості погасити заборгованість у повному обсязі. Після укладення кредитного договору № 02.11.2018-100000175, грошові кошти фактично не отримала, оскільки вони були зараховані в рахунок погашення заборгованості за минулим кредитним договором. Також зазначила, що позивач не мав права нараховувати штрафні санкції за кредитним договором, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про тимчасові заході на період проведення антитерористичної операції» забороняється нарахування пені та штрафу за кредитними зобов`язаннями. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що ТОВ «Споживчий центр» здійснює свою діяльність відповідно до умов чинного законодавця та має для цього всі необхідні дозволи та ліцензії, про що відповідача було повідомлено під час укладення кредитного договору, та відповідні застереження маються у тексті самого кредитного договору. Також зазначив, що відповідач не надала будь-яких доказів на підтвердження того факту, що кредитний договір було укладено під впливом обману, тиску чи примусу. Усі істотні умови кредитного договору чітко і однозначно викладені в договорі на першій сторінці, виділені жирним шрифтом та підкреслені. Крім цього зазначив, що кредитний договір № 02.11.2018-100000175 це двадцять шостий кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, зазначені договори мали аналогічні умови, що підтверджує обізнаність відповідача з умовами кредитування та його волевиявлення під час укладення кредитного договору. Також зазначив, що штрафні санкції позивачем нараховані правомірно, оскільки Розпорядження КМУ № 1053-р від 30.10.2014 року, на яке відповідач посилається в якості свого заперечення, було скасовано Розпорядженням КМУ № 1275-р. від 02.12.2015 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні доводи викладені у відзиві наи позов підтримала у повному обсязі Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.11.2018 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 02.11.2018-100000175. Згідно п. 1.1 кредитного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1.4 кредитного договору розмір кредиту складає 5000 грн., розмір процентів складає 1400 грн., строк дії договору складає 14 днів, тобто до 16.11.2018 року (том 1, а.с.5-6). Факт надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором підтверджується видатковим касовим ордером № 6 664 від 02.11.2018 року (том 1, а.с.7). Суд не бере до уваги посилання відповідача на той факт, що кредитний договір фактично є неукладеним, оскільки відповідач не отримала грошових коштів за цим договором, бо вони були направлені на погашення заборгованості за минулим кредитним договором. Зазначені обставини не були підтверджені відповідачем належним та допустимими доказами, та спростовуються наданими позивачем доказами, а саме видатковим касовим ордером № 6 664 від 02.11.2018 року. Крім цього, відповідно до 1.2 кредитного договору, кредит відповідачу був наданий на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, та відповідач була вільна розпоряджатись отриманими грошовими коштами будь-яким чином, в тому числі погасити заборгованість за іншим кредитним договором. Щодо посилання відповідача на той факт, що позивач не мав права укладати кредитний договір, оскільки не є фінансовою установою та не має відповідної ліцензії на здійснення фінансових операцій, то зазначені обставини спростовуються наданими позивачем доказами. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Споживчий центр» № 230 від 28.04.2011 року, позивач зареєстрований як фінансова установа відповідно до Розпорядження Держфінпослуг (том 1, а.с.43). Згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 438 від 28.02.2017 року, ТОВ «Споживчий центр» видано безстрокову ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту (том 1, а.с.44-45). Крім цього, як вбачається з тексту кредитного договору, відповідач підтвердила, що їй була надана інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до\~ч. 1 ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК\~УЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами факт укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору. При цьому відповідач свої зобов`язання за кредитним договором у вигляді повернення суми боргу у розмірі 5000 грн. та сплати процентів у розмірі 1400 грн. не виконав, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем на зазначену суму. Щодо посилання відповідача на той факт, що кредитний договір нею був укладений в результаті обману та психологічного тиску з боку позивача, а також під впливом тяжкої обставини у вигляді скрутного матеріального становища, суд вважає такі обставини не обґрунтованими та не доведеними виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивачем до суду було надано примірний кредитний договір, затверджений наказом директора ТОВ «Споживчий центр» № 10-О від 01.03.2016 року. Укладений між сторонами кредитний договір № 02.11.2018-100000175 від 02.11.2018 року відповідає умовам зазначеного типового договору, при його укладенні сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, як то сума договору, процентів, строк та порядок його виконання. Зазначені умови договору є зрозумілими, однозначно та доступно викладеними на першій сторінці договору, договір не містить будь-яких прихованих платежів або умов, що ставлять одну із сторін у явно невигідне становище. Зазначені обставини спростовують посилання відповідача на той факт, що вона є юридично не обізнаною, що могло б суттєво вплинути на її права. Крім цього, в пунктах 4.6.1 кредитного договору зазначено, що позичальник підтверджує, що він повністю усвідомлює значення своїх дій та діє згідно зі своїм волевиявленням. Таким чином, сторони реалізували своє право на вільне укладення договору, та відповідачем не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин укладення такого договору під тиском, або в результаті введення в оману. Наданий відповідачем витяг з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 190 КК України щодо шахрайських дій з боку посадових осіб ТОВ «Споживчий центр», не є належним доказом на підтвердження зазначених обставин, в силу презумпції невинуватості, закріпленої в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 62 Конституції України. Також слід зазначити, що за період з січня 2016 року до листопада 2018 року відповідач укладала з позивачем кредитні договори двадцять шість разів, зазначені кредитні договори є аналогічними за своїм змістом та умовами (том 1, а.с.148-том 2, а.с.29). Відповідач також посилається в якості заперечень на той факт, що отримані в результаті укладення таких договорів грошові кошти вона використовувала на погашення заборгованості за минулими кредитними договорами, що в свою чергу поставило її у скрутне матеріальне становище. Разом з цим, таке використання отриманих в результаті укладення кредитних договорів грошових коштів є її правом на вільне володіння та розпорядження належним майном, та не звільняє її від виконання взятого на себе грошового зобов`язання. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 5000 грн. та відсотків за користування кредитом у сумі 1400 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, позовні вимоги про стягнення суми штрафу за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 2500 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до п. 5.4 кредитного договору у разі невиконання, неналежного виконання позичальником грошового зобов`язання за договором кредиту, кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого зростає на 2 %, починаючи від 2 % у перший день невиконання. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Згідно зі ст. ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим. Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України. 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Положення частин першої і другої цієї статті не поширюються на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, укладеними з юридичними особами і фізичними особами - підприємцями, місцезнаходженням яких є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, якщо такі договори укладені після 1 січня 2018 року або до яких після 1 січня 2018 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій. Заборона щодо нарахування пені на основне зобов`язання фізичним особам - позичальникам потребує сукупність двох умов, а саме: 1) необхідність реєстрації; 2) необхідність постійного місця проживання боржника. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких відноситься і м. Маріуполь. Таким чином, оскільки відповідач зареєстрована та фактично проживає на території міста Маріуполя, де проводилась антитерористична операція, та в період нарахування позивачем штрафних санкцій діяв мораторій на нарахування штрафу на основну суму заборгованості за кредитним договором, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 2500 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору при зверненні до суду, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 6 400 грн. х 100% : 8 900 грн. ціни позову = 71,9 %), тобто 71,9 % від ціни позову (71,9 % х 1 921 грн. : 100% = 1\~381,20\~грн.), що складає 1\~381,20\~грн. Крім цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем за подачу апеляційної скарги в сумі 2102 грн., а всього підлягає стягненню судових витрат на суму 3 483,20 грн.

Outcome: partial