Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

ТОВ «Соковий завод Сокирянський» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Позов мотивовано тим, що в період з 21.08.2017 по 06.07.2018 [PERSON] працювала на посаді бухгалтера та в.о. головного бухгалтера ТОВ «Соковий завод «Сокирянський». До її посадових обов`язків, зокрема, входило облік робочого часу, нарахування та виплата заробітної плати працівникам Товариства. При цьому у зв`язку з тим, що заробітна плата виплачувалася у безготівковій формі, Товариство для даний цілей уклало договір № 61 від 26 липня 2016 року з АТ «Ощадбанк» для обслуговування «зарплатного проекту». Позивач є виробничим підприємством, єдиним видом діяльності якого є виробництво соку яблучного концентрованого з натуральної сировини (свіжих яблук). Зазначений вид виробництва складається з багатьох етапів: придбання яблук у постачальників, їх складський облік, відвантаження та сортування, миття, дробіння та пресування, варка, фільтрація і подальші технологічні процеси. Внаслідок цього Товариство має різну систему залучення осіб до співпраці (договори купівлі-продажу, трудові договори строкові та безстрокові, договори підряду тощо), через що оперативний облік робочого часу, кадрові питання та виплата зарплати завжди буда зосереджена саме в бухгалтерії підприємства за місцезнаходженням Товариства у с. Коболчин. Крім цього, специфіка технологічного циклу Товариства безпосередньо пов`язана з достиганням і збором яблук, тому виробнича діяльність збільшується у літньо-осінній період і, відповідно, зменшується у зимово-весняний. Так, у червні 2018 року Позивач в ході підготовки до виробничого сезону 2018 року проводив чергову інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей Товариства. Одним з питань інвентаризації була робота з персоналом: залучення додаткових кадрів, середні ціни на ринку тощо, в ході якої, адміністрацією Товариства було проведено ревізію витрат підприємства. В ході даної ревізії були виявлені розбіжності між даними бухгалтерського обліку, які Відповідач вносила до системи обліку (1С) та надавала адміністрації Товариства та реальними виплатами на її картковий рахунок в межах зарплатного проекту. Загальна різниця станом на 20.06.2018 склала 54007,67 грн. Встановивши дану обставину Позивач негайно зажадав пояснень від Відповідача з приводу цього, адже окрім безпосередньо зайво сплачених (а, фактично, вкрадених грошей) Відповідачем подавалася неправдива інформація до органів податкової служби, оскільки, переказуючи собі зайво нараховані кошти, Відповідач не відображала це не тільки в бухгалтерських документах підприємства, але й у поданій податковій звітності (не нараховано і не сплачено ПДФО та ЄСВ), що має наслідком відповідні донарахування податків і зборів, накладення штрафів та притягнення керівника Товариства до адміністративної відповідальності. Відповідач повідомила адміністрацію Товариства про те, що їй треба переглянути записи, і пояснення вона надасть пізніше. Однак, після цього вона на роботу не вийшла і на телефонні дзвінки не відповідала. В подальшому Позивачем було виявлено те, що окрім коштів та, власне, самої Відповідачки, з підприємства зникли правовстановлюючі документи на нерухомість Товариства, книга обліку трудових книжок, трудова книжка Відповідача, примірник посадової інструкції Відповідача з її підписом та положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю з підписом Відповідача. 06.07.2018 року згідно наказу №Н-06071801 було створено комісію з метою інвентаризації викраденої документації та матеріальних цінностей ТОВ «Соковий завод «Сокирянський», за результатами роботи якої було складено відповідний Акт від 05.10.2018 року. Одночасно позивач звернувся до Сокирянського РУ ГУНП у Чернівецькій області із заявою про вчинення Відповідачем крадіжки, відомості про що були 07.07.2018 внесено до ЄРДР за № 12018260140000209. З огляду на очевидність обставин, Позивач сподівався, що правоохоронні органи швидко та ефективно розслідують дане кримінальне провадження (заяву було прийнято, проводилися допити працівників Товариства, досліджувалися документи в 2019 році у Відповідача навіть було проведено обшук, тому Позивач не звертався з даною позовною заявою раніше. Просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Соковий завод «Сокирянський» грошові кошти в розмірі 50142,09 грн. та судові витрати в розмірі 26402,00 грн. Ухвалою суду від 26.08.2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що в період з 21.08.2017 по 06.07.2018 [PERSON] працювала на посаді бухгалтера та в.о. головного бухгалтера ТОВ «Соковий завод «Сокирянський». До її посадових обов`язків, зокрема, входило облік робочого часу, нарахування та виплата заробітної плати працівникам Товариства. В червні 2018 року Позивач в ході підготовки до виробничого сезону 2018 року проводив чергову інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей Товариства. Одним з питань інвентаризації була робота з персоналом: залучення додаткових кадрів, середні ціни на ринку тощо, в ході якої, адміністрацією Товариства було проведено ревізію витрат підприємства. В ході даної ревізії були виявлені розбіжності між даними бухгалтерського обліку, які Відповідач вносила до системи обліку (1С) та надавала адміністрації Товариства та реальними виплатами на її картковий рахунок в межах зарплатного проекту. Загальна різниця станом на 20.06.2018 склала 54007,67 грн. 06.07.2018 року згідно наказу №Н-06071801 було створено комісію з метою інвентаризації викраденої документації та матеріальних цінностей ТОВ «Соковий завод «Сокирянський», за результатами роботи якої було складено відповідний Акт від 05.10.2018 року, відповідно до якого проведено встановлено, що [PERSON] за період з серпня 2017 року по червень 2018 року нараховано заробітну плату в розмірі 35 613,09грн., в той час як виплачено на картковий рахунок зарплатного проекту - 89 620,76грн., тобто наявна переплата в розмірі 54007,67грн. При цьому при звільненні відповідачу належали до виплати кошти в розмірі 500,06 грн. - заробітна плата за липень 2018року та 3021,43грн. - компенсація за невикористану відпустку, а тому сума безпідставно отриманих коштів складає 50 142,09грн. 06.07.2018року позивач звернувся до Сокирянського РУ ГУНП у Чернівецькій області із заявою про вчинення Відповідачем крадіжки, відомості про що були 07.07.2018 внесено до ЄРДР за № 12018260140000209. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Регулювання трудових відносин в Україні здійснюється різними нормативними актами, серед яких ключове значення для даної справи (враховуючи наявність трудових відносин між сторонами спору) мають Кодекс законів про працю України та Закон України «Про оплату праці». Так, за умовами положень ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. При цьому за умовами приписів ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Аналогічні вимоги містяться і в положеннях ст. 110 КЗпП України. При цьому з огляду на займану посаду та свої посадові обов`язки, саме на Відповідача покладався обов`язок достовірного обліку виконуваної працівниками Товариства роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці. Згідно звітності ЄСВ вбачається, що Відповідач сама собі нарахувала та внесла до системи обліку Товариства, з яких вбачається, що відповідач протиправно переказувала на свій особистий рахунок кошти Позивача під видом начебто нарахованої заробітної плати, однак розмір заробітної плати її менший, премій чи будь - яких заохочень чи компенсації відповідачу не було, а тому суд приходить до висновку, що дані кошти мають правову природу безпідставно набутого майна. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною другою цієї статті передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, приписи ст. 1212 ЦК України поширюється на даний спір незалежно від наявності умислу чи необачності його сторін. При цьому приписи ст. 1215 ЦК України, згідно п. 1 ч. 1 якої не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Можливість застосування статей 1212 - 1215 ЦК України у спорі, який виник із трудових правовідносин допускає і Велика Палата Верховного Суду (зокрема у постанові від 16 січня 2019 року, справа N753/15556/15-ц, провадження N 14-445цсі 8). Підлягають відхиленню також доводи ОСОБА 2 про відсутність станом на 19 грудня 2013 року (день звільнення відповідача з займаної посади) у Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України будь-яких претензій до нього, оскільки необґрунтоване нарахування та виплата відповідачу заробітної плати були встановлені актом планової ревізії фінансово- господарської діяльності ДП УДПІ «Укрміськбудпроект» від 14 червня 2016 року. Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 219/11687/16-ц визначено, що відмовляючи у позові, суди виходили із того, що спірні кошти виплачені відповідачеві як платежі, прирівняні до заробітної плати; факт рахункової помилки з боку юридичної особи і недобросовісності з боку набувача не встановлений. Проте суди при ухваленні судових рішень неправильно застосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права. Зокрема, не урахували, що структура заробітної плати згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» складається із основної, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат... У правовому висновку Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі 6-2159цс15 зазначено, що згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частина перша статті 9 ЦК України кореспондується зі статтею 4 КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справах №№ 6-364цс16, 6-365цс16. Враховуючи викладене та, що кошти, які перерахувала [PERSON] на свій рахунок не є заробітною платою, не є премією до зарплати, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача кошти в розмірі 50 142,09грн. Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2102,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЩЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таку правову позицію щодо застосування норм права висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. На підтвердження понесених витрат, представником позивача було надано договір про надання правничої допомоги №4 від 13.03.2020року укладеної між адвокатом Жуков Д.О. та ТОВ «Соковий завод «Сокирянський», доручення №4-С на надання правничої допомоги на підставі договору № 4 від 13.03.2020року, акт №2 про приймання правничої допомоги на підставі договору №4 від 13.03.2020року, платіжне доручення №1208 від 08.05.2020року на суму 24 300,00грн. про оплату адвокатських послуг. Тому, суд вважає, що представником позивача надано необхідні докази про понесення витрат на правову допомогу в розмірі 24 300,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved