Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

ТОВ «Служба термінового кредитування» звернулось 23.03.2018 р. до суду з вищевказаним позовом. За позовом, посилаючись на ст.ст.526 ЦК України, умови кредитного договору № 140719-145137 від 19.07.2014 р., ТОВ «Служба термінового кредитування» просить стягнути з [PERSON] 23109,46 грн., у якості заборгованості за кредитним договором, а також стягнути судові витрати. Ухвалою судді від 19.04.2018 р. було відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 24.05.2018 р. 24.05.2018 р. розгляд справи було відкладено на 25.06.2018 р. у зв'язку із зайнятістю судді в іншому провадженні. 25.06.2018 р. у справі оголошена перерва до 29.08.2018 р. за клопотанням відповідача. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує, просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач до суду не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомила, подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та розгляд справи без її участі (а.с.48-50). Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача та відповідача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 19.07.2014 р. [PERSON] уклала з ТОВ «Служба термінового кредитування» кредитний договір № 140719-145137, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 800 грн. Згідно п.3.3 договору [PERSON] зобов'язалась повернути отримані кошти в сумі 800 грн., а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в сумі 224 грн., що разом складає 1024 грн., до 01.08.2014 р. 08.08.2014 р. [PERSON] відповідно до п.2.3 договору сплатила частково відсотки пені за прострочення заборгованості в сумі 112 грн., відсотки за користування кредитом в сумі 224 грн., частково сплатила суму кредиту у розмірі 64 грн. та пролонгувала договір строком до 22.08.2014 р. Потім, 25.08.2014 р. сплатила частково відсотки пені за прострочення заборгованості в сумі 48 грн., відсотки за користування кредитом в сумі 202,24 грн. та прологувала договір строком до 08.09.2014 р. 05.09.2014 р. [PERSON] сплатила частково відсотки пені за прострочення заборгованості в сумі 162 грн. та пролонгувала договір строком до 19.09.2014 р., зобов'язавшись повернути кредит разом з відсотками у розмірі 735,92 грн. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів станом на 14.03.2018 р. не виконала. Вищевикладене підтверджено наданими позивачем письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути за сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 14.03.2018 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 23109,46 грн., з яких: 736,00 грн. - тіло кредиту; 3,84 грн. - відсотки; 20590 - пеня (а.с.7-29). Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Ст.257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. У п. 9.2 кредитного договору сторони домовились про договірну позовну давність 10 років. З урахуванням того, що сторонами у кредитному договорі позовну давність збільшено до 10 років, то у суду відсутні підстави для застосування до вимог про стягнення заборгованості як загальної, так і спеціальної позовної давності, передбачених ст.257, ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15 та від 18.05.2016 року у справі 6-474цс16. За даним кредитним договором розмір збитків становить 739,84 грн. (736,00 грн. (тіло кредиту) + 3,84 грн. (відсотки) = 739,84 грн.), а сума пені, яку просить стягнути позивач з відповідача, становить 20590,00 грн., що значно перевищує розмір збитків, у зв'язку з чим суд, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, вважає за можливе зменшити розмір пені з 20590,00 грн. до 2000,00 грн. Таким чином, аналізуючи наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки свої договірні зобов'язання [PERSON] за кредитним договором не виконала, та суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 2739,84 грн., з яких: 736,00 грн. - тіло кредиту; 3,84 грн. - відсотки; 2000,00 грн. - пеня. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 208,97 грн.

Outcome: partial