Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.11.1987 року. Свій шлюб зареєстрували у Багриновецькій сільській раді Літинського району Вінницької області, актовий запис № 18. Позивач зазначає, що від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , котрий досяг повноліття, має свою сім`ю проживає окремо. Позивачка зазначає, що підставою для розірвання шлюбу стало те, що їхня сім`я розпалась уже рік тому. Також вважає необхідним поділити між ними спільне сумісне майно, оскільки без цього факту розірвання шлюбу не припинить між ними різного роду суперечки. Таким чином просить суд розірвати шлюб та поділити спільне сумісне майно. 24.07.2019 року позивачем надано заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначає, що існує ще один об`єкт права спільної сумісної власності - квартира [ADDRESS] , загальною площею 33,2 кв.м., житловою 18,6 кв.м., яка набута під час шлюбу згідно договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2012 року. Позивач [PERSON] та її представник Якименко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Позов в частині поділу домоволодіння та земельної ділянки розташованого по [ADDRESS] просять не розглядати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечив. Позов визнає повністю, згідно поданої заяви. Так, із свідоцтва про шлюб (а.с.6) встановлено, що сторони з 15.11.1987 р. проживають у зареєстрованому шлюбі. Із свідоцтва про народження (а.с.7) вбачається, що сторони мають повнолітньго сина [PERSON] , [INFO] . Копією технічного паспорту (а.с.13-15), копією державного акту (а.с.17) підтверджується наявність спільного домоволодіння та земельної ділянки розташованих по [ADDRESS] . Актом опису та оцінки майна, що належить на праві спільної сумісної власності сторін (а.с.18) підтверджується наявність спільного майна, що знаходиться в квартирі [ADDRESS] . Копією договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2011 року (а.с.42), Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.43) та Витягом про державну реєстрацію прав (а.с.44) встановлено, що сторонами за час спільного проживання у шлюбу придбано квартира [ADDRESS] . Суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 ч.1 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ст.ст.104,105, 110 СК України, однією із підстав припинення шлюбу є його розірвання, яке може відбуватися на підставі рішення суду за позовом одного із подружжя. Згідно ст.112 ч.2 СК України та відповідно до ст.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається із матеріалів позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, подальше збереження сім`ї позивачем та відповідачкою не можливе, оскільки сторони разом не проживають і наміру зберегти сім`ю не мають. Враховуючи причини позову про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 СК України дає суду підстави для ухвалення рішення про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. Дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, суд прийшов до висновку, що спільно нажите та придбане сторонами за час перебування у шлюбі, за спільні кошти майно підлягає поділу в рівних частках. Враховуючи ту обставину, що позов задоволено, тому на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки відшкодування витрат по сплаті судового збору та за надання правової допомоги в сумі 8100 грн.

Outcome: approved