Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 26 червня 2015 року. Відповідно до умов Угоди позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 22 117 гривень 29 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 червня 2017 року. Відповідач своє зобов'язання по щомісячному платежу для погашення заборгованості по кредиту, процентів та інших витрат належним чином не виконала. Станом на 07 грудня 2016 року у [PERSON] утворилася перед Банком заборгованість. Позивач визначив розмір заборгованості на загальну суму 32 162 гривні 92 копійки, в тому числі: 19 206 гривень 90 копійок - заборгованість за кредитом, 4190 гривень 23 копійки - заборгованість по процентах за користування кредитом, 8765 гривень 79 копійок - заборгованість по комісії за користування кредитом. Користуючись своїм правом на дострокове повернення кредиту, Банк 28 лютого 2017 року звернувся до суду з відповідним позовом і просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитом в сумі 32 162 гривні 92 копійкита судові витрати у розмірі 1600 гривень. Представник позивача (а.с. 33) у судове засідання не з'явився у п. 3 позовної вимоги, просив у разі неявки у судове засідання відповідача, слухати справу у його відсутності. Зазначив, що підтримує у повному обсязі поданий позов і не заперечує проти винесення заочного рішення (зворот а.с. 3). З врахуванням положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач у справі [PERSON] позовні вимоги визнала частково. Її представник [PERSON] суду пояснив, що дійсно Банк і [PERSON] перебувають у договірних правовідносинах. Через складну життєву ситуацію відповідач не змогла вчасно виконати зобов'язання за Генеральною угодою від 26 червня 2015 року, а тому утворилася заборгованість. В той же час, Банк періодично знімає із карткового рахунку відповідача біля семисот гривень в місяць на погашення кредитних зобов'язань, а всього за період з 01 червня 2015 року знято 2747 гривень 64 копійки. Таким чином [PERSON] визнає позов про стягнення тіла кредиту та відсотків. Вимогу про стягнення комісії відповідач не визнає з огляду на приписи пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, та позицію Верховного Суду України, яку висловив у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із [PERSON] підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання надання продукту кредитних карт від 26 червня 2015 року (а.с. 6), яка була укладена на основі особистого бажання [PERSON] з метою створення вигідних умов для виконання нею зобов'язань за кредитним договором від 04 вересня 2009 року. Предметом договору є кредит в сумі 22 117 гривень 29 копійок, які відповідач отримала шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік (1,5% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов'язувалася погашати заборгованість з 01 по 25 число кожного місяця у сумі 1106 гривень 75 копійок та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 30 червня 2017 року. Невід'ємною частиною Договору є Умови і правила надання банківських послуг (а.с. 7 - 30). Позичальник зобов'язувалася погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (п. 2.1 Генеральної угоди та п. 2.1.1.5.5 Умов та провил надання банківських послуг (зворот а.с.25)). Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Пунктом 2.5 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, передбачено, що позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів та винагороди відповідно до Генеральної угоди, Умов і правил (п. 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг (зворот а.с. 25)). Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З наданими Банком умовами кредитування відповідач погодилася про що ствердила своїм підписом у заяві та генеральній угоді (а.с. 5,6). Розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 4) доведено, що відповідач - позичальник [PERSON] своєчасно не надавала Банку грошові кошти для погашення заборгованості і не виконувала належним чином п. 2.1 Генеральної угоди щодо щомісячного внесення на кредитну картку визначеної Банком суми коштів. Зокрема, погашення за кредитом відповідач здійснювала лише у січні 2016 року і аж у грудні 2016 року (попередньо погашала щомісяця). Така обставина також не спростовується і поданою в судовому засіданні представником відповідача випискою по картковому рахунку (пенсія) (а.с. 62-69). Отже, вимога позивача про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 19206 гривень 90 копійок (тіло кредиту) підлягає до повного задоволення. Статтею 536 та частиною 1 статті 1054, статтею 1056-1 ЦК України, а також умовами Договору передбачено, що за користування чужими грошовими коштами позичальник має сплачувати відсотки. За користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки у розмірах, передбачених «Тарифами Банку», із розрахунку 360 календарних днів у році, що передбачено п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою (зворот а.с. 28). Пунктом 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 26 червня 2015 року (а.с. 6) встановлений розмір відсотків за користування кредитом - 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Розрахунком заборгованості (а.с. 4) доведено, що [PERSON] з моменту отримання кредиту і до моменту звернення банку до суду із цим позовом, зокрема станом на 07 грудня 2016 року, допустила заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 4190 гривень 23 копійки. Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за його порушення. Позивач за прострочення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором від 26 червня 2015 року, як санкцію, просив стягнути заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 8765 гривень 79 копійок. У п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг передбачено зобов'язання Позичальника погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Порядок нарахування комісії та її природа не визначені Умовами і Правилами надання банківських послуг взагалі, однак у розрахунку заборгованості (а.с. 4) як заборгованість значиться пеня та комісія. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Вказані вище правила були розроблені з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів для запобігання завдання їм моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачеві. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 8765 гривень 79 копійок комісії задоволенню не підлягає. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч. 1 ст. 88 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 1600 гривень судового збору (а.с. 1). Отже, з відповідача на користь позивача належить до стягнення 1600 гривень судових витрат.

Outcome: partial