Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

Сторони перебувають в шлюбі з 20 квітня 1991 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Позивач просить розірвати шлюб з відповідачем посилаючись на те, що на протязі спільного сімейного життя вони не змогли знайти спільних поглядів щодо основних засад сімї. Відповідач не піклувався про створення нормальних сімейних стосунків, навпаки його ставлення до сім»ї призвели до розладу і фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони разом не проживають та не ведуть спільного господарства протягом семи років. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає, що, оскільки, відповідно до ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності і неявкою до суду незалежно від причин відповідач фактично відмовився надавати докази на захист своїх прав у суді, в зв'язку із чим суд розглядає справу на підставі ст. 169 ЦПК України у його відсутність, на підставі наявних матеріалів у справі, оскільки, в справі є достатньо матеріалів та доказів для розгляду спору та постановлення рішення у відповідності до ст. 224 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 20 квітня 1991 року, який зареєстровано Гаврилівською сільською радою Каланчацького району Херсонської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 6. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Шлюбні відносини вони припинили з причин різних поглядів на сімейне життя, разом не проживають та не ведуть спільного господарства протягом семи років, шлюб носить формальний характер. Відповідно\~\~ до ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання\~\~ шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них,\~\~ інтересам\~\~ їхніх\~\~ дітей,\~\~ що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст. 114 Сімейного Кодексу України \~-\~\~ у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі\~ст. 24 Сімейного Кодексу України \~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.\~\~ Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Згідно з ч. 3\~ ст. 115 Сімейного Кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому позов підлягає задоволенню, а шлюб між сторонами припиненю, шляхом його розірвання.

Outcome: dismissed