Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

Сторони уклали шлюб 02.10.2000 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Позивач прохає розірвати шлюб, обґрунтовуючи позов тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через зловживання відповідачем алкогольними напоями, з - за чого в сім'ї постійно виникали сварки, шлюбні відносини припинені з вересня 2017 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач заперечує проти позову, вважаючи, що сім'ю можна зберегти. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов такого. Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. З частини 3 статті 105 СК України вбачається, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до частини 3 статті 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Між сторонами склалися відносини, що перешкоджають подальшому спільному проживанню. З-за зловживання відповідачем алкогольними напоями, внаслідок чого в сім'ї постійно виникали сварки, сторони перестали розуміти і поважати одне одного, що призвело до фактичного розпаду сім'ї. Нездорова обстановка в сім'ї негативно впливала на виховання дітей. Шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2017 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини. Ухвалами суду від 16 березня 2018 року та 16 травня 2018 року сторонам надавався строк для примирення, але примирення не досягнуто і позивач наполягає на розірванні шлюбу.. За таких обставин суд доходить висновку, що подальше спільне проживання сторін і збереження сім'ї неможливі, шлюб між сторонами носить формальний характер і зберігати його на майбутнє недоцільно, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їх дітей, оскільки перебування сторін у шлюбних відносинах не ґрунтується на їх вільному волевиявленні. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в позовній заяві прохає після розірвання шлюбу змінити їй прізвище на дошлюбне [PERSON]. На підставі наведеного,

Outcome: approved