Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

ТДВ СК «Альфа-Гарант» (далі - позивач) через свого представника [PERSON] звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що між [PERSON] і позивачем 21 вересня 2018 року укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу «Пряме врегулювання до автоцивілки», а саме автомобіля «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER] ). 11 жовтня 2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортних засобів марки «DAF ET95XF53» (д.н.з [NUMBER] ) з сітловим тягачем «Schmitz Cargobull» причепом бортовим (д.н.з. [NUMBER] ) під керуванням відповідача та марки «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER] ) під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року відповідача визнано винним у вчиненні ДТП. Позивач виплатив страхове відшкодування на користь власника пошкодженого автомобіля «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER] ) у розмірі 45026,00 гривень. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СТДВ Глобус», до якого позивач спрямував регресну вимогу, яку ТДВ «СТДВ Глобус» задовольнив на суму 28737,43 гривень. Водночас залишилася різниця несплаченого страхового відшкодування у розмірі 16288,57 гривень. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача 16288,57 гривень страхового відшкодування в порядку регресу, витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 4000,00 гривень та судовий збір у розмірі 2102,00 гривень. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача одночасно з позовною заявою подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 31). Відповідач викликався до суду шляхом розміщення оголошення на вебсайті судової влади України (а.с. 48-49), та шляхом направлення повісток на адреси місця реєстрації та проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 52-53), проте не прибув. У встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 21 вересня 2018 року власник автомобіля «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER] ) [PERSON] , право власності якої на вказаний автомоібль підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 9 на звороті), уклала договір страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» № 06-GR\\01-090-002974 (а.с. 9-10). З копії заяви про настання події від 12 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] повідомив позивача про настання страхового випадку (а.с. 11). Згідно з копією постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року у справі № 760/27706/18, що набрала законної сили 8 квітня 2019 року, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме, що він 11 жовтня 2018 року о 10:30 в м. Києві, керуючи транспортним засобом «DAF ET95XF53» (д.н.з [NUMBER] ) з сітловим тягачем «Schmitz Cargobull» причепом бортовим (д.н.з. [NUMBER] ) по вул. Волинській, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, і для забезпечення безпеки дорожнього руху не звернувся за допомогою до інших осіб, скоїв зіткнення з транспортним засобом «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER] ), який рухався в зустрічному напрямку, чим порушив вимоги п.п. 10.6, 13.1 ПДР України. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками (а.с. 12). Так, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER] ) відповідно до копії розрахунку на оплату по замовленню від 7 грудня 2018 року № 2982 ФОП [PERSON] склала 45026,00 гривень (а.с. 13). Позивачем проведено розрахунок страхового відшкодування (а.с. 16) та складено страховий акт від 3 січня 2019 року № СТ/18/0259 (а.с. 17), відповідно до якого страхове відшкодування у розмірі 45026,00 гривень підлягало до виплати на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] 3 січня 2019 року позивачем сплачено грошові кошти у розмірі 45026,00 гривень на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] , що підтверджується копією платіжного доручення № ID-113828 (а.с. 18). 31 січня 2019 року позивачем підготовлено регресну вимогу (а.с. 19) з проханням здійснити виплату суми в розмірі виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 45026,00 гривень та направлено на адресу ТДВ «СТДВ «Глобус», оскільки згідно з повідомленням відповідача, його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідно до полісу № АК/7597004 у вказаному товаристві. 13 червня 2019 року ТДВ «СТДВ «Глобус» у своєму листі вих. № ЦВ-ЦВ-8294/4 (а.с. 20), посилаючись на норми законодавства та відповідні методики, повідомило, що сума страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту зносу, що підлягає до сплати, складає 28737,43 гривень, та саме цю суму буде сплачено на розрахунковий рахунок позивача. Відповідно до копії платіжного доручення від 25 липня 2019 року № 7437, ТДВ «СТДВ «Глобус» перерахувало грошові кошти у розмірі 28737,43 гривень на розрахунковий рахунок позивача (а.с. 21). Таким чином, різниця між фактично нанесеною шкодою та розміром виплаченого страхового відшкодування становить 16288,57 гривень (45026,00 - 28737,43). Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 6 цієї статті Кодексу визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року у справі № 760/27706/18, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, та відповідно до якої відповідача визнано винним у вчиненні ДТП. Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Транспортний засіб в силу приписів ч. 1 ст. 1187 ЦК України є джерелом підвищеної небезпеки, а тому на підставі ч. 2 цієї статті Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з постановою Верховного Суду України від 31 травня 2017 року у справі № 6-2969цс16, з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. Якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, то страховик, який виплатив страхове відшкодування, на підставі ст. 1194 ЦК України має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Таким чином у разі якщо вартість майнового збитку, завданого потерпілому пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, саме з винної особи на користь потерпілого підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц. Враховуючи викладене суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки достовірно встановлено, що відповідач був водієм транспортного засобу, який спричинив ДТП, позивач відшкодував шкоду, завдану відповідачем, а тому має право зворотної вимоги (регресу) до останнього у межах різниці виплаченого ним страхового відшкодування та задоволеної регресної вимоги ТДВ «СТДВ «Глобус», що складає 16288,57 гривень. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До складу витрат, пов`язаних з розглядом справи, з-поміж іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір та фактична сплата витрат на правничу допомогу позивачем підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема копіями витягу з договору про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року (а.с. 22); завдання-доручення до договору про надання правничої допомоги від 10 вересня 2019 року № 17 на загальну суму 35000,00 гривень (а.с. 24); детального розрахунку та опису робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання правничої допомоги від 25 травня 2020 року на суму 4000,00 гривень (а.с. 25); платіжного доручення від 12 вересня 2019 року № 9546 на суму 35000,00 гривень (а.с. 26); акту прийому передачі наданої правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 25 травня 2020 року (а.с. 27). За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 гривень є співмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг та часом, витраченим адвокатом на їх надання, а тому підлягають до стягнення з відповідача. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2102,00 гривень (а.с. 4). На підставі викладеного вище,

Outcome: approved