Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

ТОВ «Житлосервіс-КР» є суб'єктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг. [PERSON] та [PERSON] є споживачами послуг, що надаються ТОВ «Житлосервіс-КР» за адресою: [ADDRESS] із відкриттям на ім'я [PERSON] особового рахунку № [NUMBER]. Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області №3082/2 від 15.08.2017 (а.с. 10, 11) відповідачі зареєстровані за вказаною адресою. Визначаючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вони склались у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, а тому регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. За змістом ч. 1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до даних інформації про стан особового рахунку № [NUMBER], відкритого на ім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в період з 01.12.2014 по 01.01.2017 відповідачі не в повному обсязі здійснювали оплату за отримані житлово-комунальні послуги, що й призвело до утворення заборгованості в сумі 5353,09 грн. (а.с.6). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми в розмірі 198,88 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1110,17 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості за період з 01.12.2014 по 01.01.2017. Оскільки у зв'язку із несплатою відповідачами вартості отриманих житлово-комунальних послуг позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, на яку відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (а.с. 7, 8). 20.02.2017 ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовлено ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР» у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.5). Доказів належної оплати житлово-комунальних послуг відповідачі суду не надали. Разом з тим, відсутність укладеного між відповідачами та ТОВ «Жилосервіс-КР» договору про надання житлово-комунальних послуг, не тягне за собою недійсність відносин по фактичному наданню таких послуг та не звільняє відповідачів від обов'язку внесення оплати за надані їм та спожиті послуги. Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на момент звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості в сумі 5353.09 грн., з урахуванням нарахованих інфляційних втрат 1110,17 грн. та 3 % річних в сумі 198,88 грн., яка є доведеною обсягом наявних доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі зобов'язані проводити оплату наданих послуг, однак не виконували належним чином зобов'язання, заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги підлягає стягненню у примусовому порядку. Вказані в позові обставини відповідачами не спростовані. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1600,00 грн., сплачений ним при подачі заяви про видачу судового наказу (800 грн.) та позовної заяви до суду (800 грн.), оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved