Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, укладеними у 2005 та 2006 році. Позивач вказує на те, що 15 листопада 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-400/476/2005. Згідно договору Банк надав [PERSON] кредит в сумі 34900 дол. США зі сплатою 11,00 % річних з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2020 року. Додатковим договором № 1 від 28 травня 2009 року змінено розмір процентної ставки на період з 10 червня 2009 року на 6,5 %, з 10 лютого 2009 року на 11,76 %. Додатковими договорами № 2 від 18 грудня 2009 року та № 3 від 19 квітня 2010 року продовжено строк для оформлення у власність земельної ділянки. 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги. У забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] між Банком та [PERSON] укладено договір поруки від 20 квітня 2011 року. Крім того, між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки від 24 листопада 2005 року, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] Відповідачі зобов'язання за кредитними договорами не виконали, у зв'язку з чим, станом на 22 лютого 2013 року за договором від 2005 року утворилась заборгованість в сумі 32732,34 дол. США, що еквівалентно 261629 грн. 59 коп., та нарахована пеня у розмірі 930849 грн. 83 коп.. За договором 2006 року за відповідачами рахується заборгованість у сумі 119226 грн. 46 коп. Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 525, 526, 530, 536, 550, 552, 610-612, 615, 625, 1050, 1054, 1055 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідачів на користь Банку за кредитним договором від 2005 року 32732,34 дол. США, що еквівалентно 261629 грн. 59 коп., пеню - 930849 грн. 83 коп., стягнути сплачені позивачем судові витрати; за договором від 2006 року - заборгованість у сумі 119226 грн. 46 коп. Ухвалою суду від 21 листопада 2013 року позов Банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 2005 року виділено в окреме провадження. При розгляді справи представник позивача неодноразово уточнював свої вимоги та просив також звернути стягнення на нерухоме майно. Остаточно позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по кредиту в розмірі 994320,72 дол. США, яка складається з 26726,30 дол. США, що еквівалентно 213647 грн. 29 коп., заборгованості по тілу кредиту та пені в розмірі 780673 грн. 43 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами по [ADDRESS] що на праві власності належить [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів, та за рахунок коштів, отриманих від продажу вказаного предмета іпотеки погасити заборгованість [PERSON] в сумі 994320 грн. 72 коп., яка складається з: суми заборгованості за кредитом в розмірі 26729,30 дол. США, що еквівалентно 213647 грн. 29 коп., пені в розмірі 780673 грн. 43 коп., стягнути судові витрати. В січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною заявою до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним. Вказував на те, що кредитний договір був укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме без надання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, без попередньої переддоговірної роботи з позичальником та з використанням нечесної підприємницької діяльності. Посилаючись на порушення прав споживача при укладені договору, просив суд визнати недійсним кредитний договір з цих підстав. Ухвалою суду від 6 лютого 2014 року обидва позови об'єднано в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнені позовні вимоги та просила про його задоволення. В задоволені зустрічного позову просила відмовити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Представник відповідача [PERSON] підтримав зустрічний позов та заперечував проти позову Банку. Вказував на те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має права вимоги до відповідачів, оскільки укладені правочини щодо переходу права грошової вимоги по зобов'язаннях відповідачів є нікчемними. Посилався також на те, що розмір нарахованої пені є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості по кредиту. Крім того, вказував на те, що банку не було завдано збитків, позивачем не доведена наявність заборгованості, а також заявлені вимоги позову є подвійним стягненням заборгованості. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів від 9 жовтня 2006 року Акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна» змінив назву на закрите акціонерне товариство «ОТП Банк». Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав і обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов'язків АКБ «Райффайзенбанк Україна». 15 листопада 2005 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-400/476/2005. Згідно договору Банк надав [PERSON] кредит в сумі в сумі 34900 дол. США зі сплатою 11,00 % річних з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2020 року. 28 травня 2009 року між Банком та [PERSON] укладено Додатковий договір № 1, яким змінено розмір процентної ставки на період з 10 червня 2009 року на 6,5 % річних, з 10 лютого 2009 року на 11,76 % річних. Додатковими договорами № 2 від 18 грудня 2009 року та № 3 від 19 квітня 2010 року продовжено строк для оформлення у власність земельної ділянки. У забезпечення зобов'язань між Банком та [PERSON] 20 квітня 2011 року укладено договір поруки № SR-400/476/2005, згідно п. 1.1 якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань Крім того, між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки № PCL-400/1282/2005 від 24 листопада 2005 року, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до п. 1.1 кредитного договору позичальник зобов'язався повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити відповідну плату за користування кредитом. Згідно п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань. 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги, а також договір комісії, згідно п.п.3.1, 3.2 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, комітент уповноважив комісіонера діяти від свого імені, але в інтересах комітента щодо вчинення правочинів, пов'язані з обслуговуванням кредитного портфелю. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10 грудня 2010 року, та договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, право вимоги кредитної заборгованості ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON], [PERSON] за кредитним договором № ML-400/476/2005 від 15 листопада 2005 року, та додатковими договорами до нього, а також договором іпотеки № PCL-400/1282/2005 від 24 листопада 2005 року, відступлені ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Статтями 1077 - 1084 ЦК України встановлено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконує цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконують, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Після укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги, 3 березня 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило відповідачу [PERSON] досудову вимогу в якій одночасно повідомляло про придбання прав кредитора. Позивач заявив досудову вимогу про дострокове виконання зобов'язань та сплату поточної заборгованості, а саме 30821,00 дол. США залишку заборгованості за кредитом та 962,35 дол. США відсотків за користування кредитом і попередив відповідача про звернення стягнення на майно у разі несплати боргу. Одночасно, як вбачається з матеріалів справи, 3 березня 2013 року досудові вимоги тотожного змісту щодо суми заборгованості направлені поручителю [PERSON] Проте вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором виконані відповідачами не були. Як слідує з матеріалів справи, позичальник до січня 2013 року періодично сплачував платежі за кредитним договором. Останній платіж позичальником було внесено на користь Банку 3 січня 2013 року. Після цього позивач не здійснив жодного платежу. Згідно наданого позивачем до суду розрахунку станом на 12 грудня 2013 року заборгованість перед Банком складає: заборгованість за тілом кредиту всього - 26729,30 дол. США, що еквівалентно 213647 грн. 29 коп., в тому числі прострочена заборгованість за тілом кредиту на вказаний період, виходячи з наявного розрахунку, складає у розмірі 1953,26 дол. США, а також нарахована пеня у розмірі 780673 грн. 43 коп. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з п. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Конституційний Суд України у рішенні від 7 липня 2013 р. по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 липня 1996 р. дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, вимога про нарахування та сплати неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача а джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 р. № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Тому Конституційний Суд України зазначив, що захист цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України. Враховуючи, що розмір нарахованої Банком на підставі умов кредитного договору пені (780673 грн. 43 коп.) є надмірно великий порівняно з розміром заборгованості за кредитом (26729,30 дол. США, що еквівалентно 213647 грн. 29 коп.), та, беручи до уваги положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 30000 грн. За таких обставин суд вважає, що позов Банку на підставі ст.ст.526, 549, 553, 610, 611 ЦК України підлягає частковому задоволенню. З відповідачів на користь Банку слід стягнути заборгованість за тілом кредиту 26729,30 дол. США, що еквівалентно 213647 грн. 29 коп., та 30000 грн. 00 коп. пені. Що стосується вимог зустрічного позову, то суд приходить до наступного. Згідно з ст.ст.202, 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, зокрема, коли: 1) зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; 4) не дотримано встановленої законом форми правочину; 5) правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст.1054 ЦК України кредитний договір визначено як договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № ML-400/476/2005, за умовами якого останній отримав кредит 34900 дол. США зі сплатою 11,00 % річних (Додатковим договором № 1 від 28 травня 2009 року змінено розмір процентної ставки на період з 10 червня 2009 року на 6,5 %, з 10 лютого 2009 року на 11,76 %) строком до 14 листопада 2020 року, та зобов'язався повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити відповідну плату за користування кредитом. При укладенні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто домовленості щодо його умов, що підтверджується підписами сторін. Договір укладений з урахуванням вимог законодавства, яке діяло станом на день його укладення (положення Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилався відповідач як на підставу недійсності укладеного договору, набули чинності після його укладення). Сторони мали необхідний обсяг дієздатності, оскільки матеріали справи не містять протилежного. Волевиявлення позичальника було вільним та відповідало його внутрішній волі. Правочин був вчинений у письмовий формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Про це свідчить отримання позивачем кредитних коштів. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. З матеріалів справи вбачається, що позивач належними та допустимими доказами довів факт дійсності оспорюваного договору, тоді як відповідач заявленої вимоги не довів. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Також суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача щодо відсутності у позивача права вимоги, оскільки відповідні договори в установленому порядку недійсними не визнавались, а вважати їх нікчемними теж відсутні підстави. Відповідно до ст..589 ЦК України, ст..ст. 19,20 Закону України «Про заставу», ст..12 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) у випадку невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право стягнення на предмет застави, за рахунок предмету застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги, включаючи оплату відсотків, неустойки, відшкодування збитків, які були спричинені порушенням зобов'язань, а також затрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з абзацом 2 п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 35 Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно п.2 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» одним із способів, який може визначити суд, є продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Таким чином, суд вважає що на [PERSON] як поручителя може бути покладено обов'язок лише по відшкодуванню заборгованості за кредитом солідарно з позичальником, а вимоги до [PERSON], який є позичальником та іпотекодавцем, можуть бути задоволені шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у рівних частках з кожного з відповідачів, розмір яких слід рахувати, виходячи зі сплаченого позивачем одноразово судового збору при подачі до суду позову про стягнення заборгованості за кредитними договорами, та стягнувши з позивача на користь держави не доплачений ним судовий збір.

Outcome: partial