Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Комфорт» (надалі за текстом - ТОВ «Дельта Комфорт») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), про стягнення заборгованості за договором про надання послуг. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 22.06.2011 року між ТОВ «Дельта Комфорт» та [PERSON] було укладено договір про надання послуг № 2-11 (надалі за текстом - договір). Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передав ТОВ «Дельта Комфорт» ексклюзивні права щодо купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 68,8 кв.м. 27.09.2012 року [PERSON] подав заяву про розірвання договору. Посилаючись на п. 2.4 та 2.6 договору зазначає, що [PERSON] їх порушив, а тому повинен сплатити 5 % від нагороди, що складає 25 200 грн. До суду було подано зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Дельта Комфорт», про визнання договору про надання послуг недійсним. Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що 22.06.2011 року між сторонами був укладений договір про надання послуг № 2-11, який підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, оскільки умови договору суперечать істотним юридичним нормам, фактично юридично блокують права власності та право розпорядження особою своїм майном. У судовому засіданні представник ТОВ «Дельта Комфорт» первісні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених у позові, проти зустрічного позову заперечував, посилався на його необґрунтованість. Представник [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала з тих підстав, що для стягнення зі [PERSON] 5 % від нагороди є безпідставним, оскільки [PERSON] подав заяву про розірвання договору, мотивуючи свої вимоги тим, що передумав відчужувати своє майно. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів у зв'язку з наступним. Як встановлено судом, 22.06.2011 року між ТОВ «Дельта Комфорт» та [PERSON] було укладено договір про надання послуг № 2-11 (а.с. 3 - 5) 27.09.2012 року [PERSON] подав заяву про розірвання договору (а.с. 6). 20.11.2012 року ТОВ «Дельта Комфорт» направило на адресу [PERSON] претензію щодо порушень умов договору (а.с. 7 - 8). З відповіді [PERSON] від 26.11.2012 року на претензію ТОВ «Дельта Комфорт» вбачається, що строк дії договору складав 223 дні з 02.05.2011 року по 31.12.2011 року, договір був продовжений до 10.08.2012 року тобто на 223 дні. Виконавцем взяті на себе зобов'язання виконані не були, а відтак договір вважається не виконаним та розірваним, а пред'явлена вимога, щодо стягнення 25 200 грн. є безпідставною (а.с. 9). Судом було досліджено договір про надання послуг № 2-11 від 22.06.2011 року, укладеного між ТОВ «Дельта Комфорт» та [PERSON], згідно умов п. 4.2. розмір винагороди виконавця за договором становить 5% (п'ять відсотків) від кінцевої ринкової ціни об'єкту, а згідно п. 2.6. даного договору сторонами досягнуто взаємної згоди про те, що під час дії договору у випадку укладення між замовником і третьою особою основного договору виконавець має беззаперечне право на отримання винагороди в розмірі, передбаченому п . 4.2. договору. Таким чином, умовами укладеного між сторонами договору було прямо передбачена сплата винагороди у відповідному розмірі у разі укладення між замовником і третьою особою основного договору, в той же час, як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, між замовником і третьою особою основного договору на підставі договору про надання послуг № 2-11 від 22.06.2011 року, укладено не було, а умовами вищезазначеного договору, укладеного між сторонами по справі, відповідальність за невиконання основного зобов'язання, передбачена не була. Також, ТОВ «Дельта Комфорт» в порядку ст. 625 ЦК України, вимог до [PERSON] пред'явлено не було. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема , є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а правилами ч. 1 ст. 22 цього Кодексу встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До суду належних та допустимих доказів на підтвердження суперечності змісту укладеного правочину - договору про надання послуг № 2-11 від 22.06.2011 року, ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, надано не було. Також, до суду не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що особи, які вчиняли правочин, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, а волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. Крім того, на доведено, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а відтак правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження, а тому підлягають залишенню без задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed