Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

ТОВ-підприємство «Продмашстрой» звернулося до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 20 лютого 2008 року між TOB-підприємство «Продмашстрой» та [PERSON] був укладений договір позики № 35, згідно із яким позивач в якості позикодавця зобов'язався передати відповідачу позику в розмірі 350000 гривень для добудови об'єкту незавершеного будівництва «Цех по виробництву безалкогольних напоїв», а відповідач зобов'язувався повернути суму позики в обумовлений договором строк. Відповідно до п. 3.1 позивач зобов'язався перераховувати гроші на рахунок позичальника рівновеликими частинами за його усною заявкою. Протягом 2008-2011 років на рахунок відповідача було перераховано 149 385, 58 грн. за цим договором. Відповідно до п. 4.1 договору (з додатковими угодами) позика повинна бути повернута до 01.05.2012 року. 23.02.2015 року на адресу відповідача було надіслано претензію з вимогою погасити борг за договором позики, однак відповідач добровільно суму боргу не повернула. На підставі викладеного позивач звернувся з даним позовом до суду та з урахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 149385,58 гривень, інфляційні витрати у сумі 149772,69 гривень, 3 % річних у сумі 20938,50 гривень та витрати по сплаті судового збору у сумі 4801,44 гривень. Відповідачем [PERSON] була подана зустрічна позовна заява до ТОВ-підприємство «Продмашстрой» про визнання додаткової угоди недійсною, у якій [PERSON] зазначено, що з документів, які додані до позовної заяви позивача, вбачається, що додатковою угодою від 30.04.2011 року до договору було внесено зміни, якими новою датою повернення позики визначено 01.05.2012 року. Проте вона стверджує, що вказану додаткову угоду вона не підписувала, про її існування дізналася лише під час ознайомлення із позовною заявою, що і стало підставою для подання нею цієї зустрічної позовної заяви. Нею не оспорюється факт укладення договору позики № 35 від 20.02.2008 року та додаткової угоди до нього від 14.10.2009 року, проте вона вважає, що підпис, який міститься під її прізвищем у додатковій угоді від 30.04.2011 року до договору, зроблений іншою особою, у зв'язку із чим зазначена додаткова угода є недійсною. На підставі викладеного просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 30.04.2011 року до договору позики № 35 від 20.02.2008 року з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Петрощук С.М. позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнав та просив її залишити без задоволення. В судовому засіданні відповідача позовні вимоги за первісним позовом не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Зустрічну позовну заяву підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити. Додатково пояснила, що вона визнає факт отримання від позивача коштів у сумі 149385,58 грн. згідно із договором позики. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що згідно із договором позики № 35 від 20.08.2008 року та додатковою угодою до нього № 1 від 14.10.2009 року ТОВ-підприємство «Продмашстрой» зобов'язалося перераховувати позику на розрахунковий рахунок [PERSON] рівновеликими частинами за її усною заявкою у загальному розмірі 350 000 гривень для добудови об'єкту незавершеного будівництва «Цех по виробництву безалкогольних напоїв», а [PERSON] зобов'язалася повернути суму позики до 01.05.2011 року. Згідно із додатковою угодою від 30.04.2011 року пункт 4.1 договору № 35 від 20.08.2008 року викладено у наступній редакції: «Датою повернення позики вважати 01.05.2012 року». З наданих до суду копій платіжних доручень вбачається, що протягом 2008-2011 років позивачем на рахунок відповідача було перераховано 149385,58 грн. згідно із договором позики № 35 від 20.08.2008 року. Згідно із копією претензії від 17.02.2015 року ТОВ-підприємство «Продмашстрой» на адресу [PERSON] 23.02.2015 року було надіслано претензію з вимогою погасити борг за договором позики. Отже, з матеріалів справи судом встановлено, що ТОВ-підприємство «Продмашстрой» взяті на себе зобов'язання за договором позики виконало належним чином та надало [PERSON] позику у загальній сумі 149385,58 грн. Однак, відповідач [PERSON] порушила зобов'язання взяті на себе згідно з умовами договору позики (із додатковими угодами) щодо строків повернення позики. За таких обставин, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем ТОВ-підприємство «Продмашстрой», згідно з договором позики № 35 від 20.08.2008 року, а тому вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики № 35 від 20.08.2008 року у сумі 149385,58 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних витрат, суд вважає, що вони також підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач ТОВ-підприємство «Продмашстрой» вважає, що оскільки відповідач [PERSON] прострочила виконання взятих перед ним зобов'язань по поверненню суми позики, тому окрім суми боргу вона має також сплатити відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Суд погоджується з даними вимогами позивача, оскільки вони ґрунтуються на законі. Перевіривши правильність розрахунку 3 % річних та інфляції, суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем, який відповідає вимогам закону, а тому вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми трьох відсотків річних за час прострочення виконання зобов'язання за період з 01.05.2012 року по 01.01.2017 року у розмірі 20938 грн. 50 коп. та суми інфляційних витрат за час прострочення виконання зобов'язання за період з 01.05.2012 року по 01.01.2017 року у розмірі 149772 грн. 69 коп., підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою, у якій відповідач просить суд визнати недійсною додаткову угоду від 30.04.2011 року до договору позики № 35 від 20.02.2008 року з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з договором позики № 35 від 20.08.2008 року та додатковою угодою до нього № 1 від 14.10.2009 року ТОВ-підприємство «Продмашстрой» зобов'язалося перераховувати позику на розрахунковий рахунок [PERSON] рівновеликими частинами за її усною заявкою у загальному розмірі 350000 гривень для добудови об'єкту незавершеного будівництва «Цех по виробництву безалкогольних напоїв», а [PERSON] зобов'язалася повернути суму позики до 01.05.2011 року. Згідно з додатковою угодою від 30.04.2011 року пункт 4.1 договору № 35 від 20.08.2008 року викладено у наступній редакції: «Датою повернення позики вважати 01.05.2012 року». Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса № 1340/1341 від 04.05.2016 року, наданим комісією експертів у складі: судового експерта співробітника лабораторії почеркознавчих, автотоварознавчих, психологічних та мистецтвознавчих досліджень Харківського НДІСЕ [PERSON] та старшого наукового співробітника лабораторії трасологічних, балістичних, вибухотехнічних досліджень та технічних досліджень документів [PERSON]: «Підпис від імені [PERSON] в додатковій угоді від 30.04.2011 до договору позики від 20.02.2008, розташований на лицьовій стороні аркушу, в графі «ЗАЕМЩИК:», в рядку перед словами «[PERSON]», - виконаний рукописним способом за допомогою пасти для кулькових ручок без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів, [PERSON]. Ознаки, які б свідчили про виконання досліджуваного підпису [PERSON] під впливом штучних збиваючих факторів (зі зміною ознак власного підписного почерку), відсутні». Отже, судом встановлено, що при укладенні спірної додаткової угоди до договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі і вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, що підтверджено власноручними підписами сторін, правочин вчинений у формі, встановленій законом, був спрямований на реальне настання правових наслідків, а також не суперечить цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Тобто, твердження відповідача про те, що додаткова угода має ознаки недійсності та може бути судом визнана такою з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, на думку суду, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки судом не встановлено, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) недодержано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, що, в свою чергу, виключає наявність підстав для визнання недійсним даного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжними дорученнями на загальну суму 4801,44 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 4801,44 грн.

Outcome: approved