Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Сторони із 24 травня 1987 року по 27 листопада 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач добровільно не приймає належної участі в утриманні дочки, позивач заявила до суду вимогу про стягнення із [PERSON] на її користь на утримання дочки [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше встановленого законом мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дочкою повноліття. Позивач у судовому засіданні позовну вимогу підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила позов задоволити. Додатково суду пояснила, що у шлюбі в них народилось троє дітей, двоє з яких на даний час повнолітні. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 16 листопада 2015 року шлюб між ними розірвано і з тих пір припинено спільне проживання і утримання спільного бюджету. Виховання у утримання малолітньої дочки потребує значних затрат. ЇЇ матеріальне становище складне, оскільки вона у звязку з розлученням, а також необхідністю доглядати внучку, залишила роботу. Живуть практично лише на пенсію її матері. Відповідач неналежно виконує свій батьківський обовязок, не надає матеріальної допомоги, хоча матеріально забезпечений, не має інших утриманців та проживає сам. Відповідач позов визнав та не заперечив, щоб з нього стягували аліменти на утримання дочки у передбаченому законом розмірі. Крім того, пояснив, що дійсно спільний бюджет припинено 16 листопада 2015 року. Він залишив дружині й дітям будинок і все нажите майно, а сам придбав окреме житло, а тому тепер вимушений сплачувати за нього кошти і не мав можливості давати на дочку кошти. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення у заявленому об`ємі з врахуванням наступних підстав: Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 16 листопада 2015 року стверджується, що сторони з 24 травня 1987 року по 27 листопада 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 3). Свідоцтвом про народження (а.с. 4) доводиться, що сторони мають спільну малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Довідкою виконавчого комітету Лучинчицької сільської ради від 19 листопада 2015 року (а.с. 6) стверджується заява позивача про те, що дочка проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач також не заперечує такий факт. Із обставин, викладених відповідачем у судовому засіданні, слідує, що він матеріально забезпечений, зокрема, отримує пенсію по інвалідності в розмірі біля 1400 гривень, має можливість отримувати доходи від праці, інших утриманців, крім спільних з позивачем дітей, не має (а.с. 7), а тому може надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дочки. Одночасно довідкою виконавчого комітету Лучинчицької сільської ради № 779 від 19 листопада 2015 року (а.с. 5) доводиться, що [PERSON] на території сільської ради ніде не працює. Нормами сімейного кодексу України передбачено обовязок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обовязок є рівною мірою, обовязком як матері так і батька. Батьки зобовязані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Статтею третьою Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З урахуванням викладених вище обставин, положень ч. 2 ст. 182 СК України про мінімальний розмір аліментів, визнання позову відповідачем, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та дитини буде визначення розміру аліментів як 1/4 частини від його доходу щомісячно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судовий збір має бути стягнений з відповідача у розмірі, передбаченому підпунктом 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір (0,4 розміру мінімальної заробітної плати) в сумі 487 гривень 20 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 26 листопада 2015 року.

Outcome: approved