Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Сутність заявлених до суду вимог У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивує тим, що є власником житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку, крім нього, зареєстровані: дружина [PERSON], син [PERSON], його колишня співмешканка [PERSON], яка з 2008 року та по даний час в зазначеному будинку не проживає, не відвідує це житло, не оплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, власні речі її відсутні. Через вказані обставини позивач несе зайві витрати по утриманню власності. У позасудовому порядку відповідача з реєстрації зняти не вдається, оскільки вже понад 10 років вона не проживає по місцю реєстрації і спілкування з нею припинено, тому позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, та примусово зняти відповідачку з реєстраційного обліку в належному йому будинку. Позиція позивача, відповідача по даній справі У судовому засіданні 28 січня 2019 року позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та додатково суду пояснив про те, що відповідачка (колишня співмешканка його сина) зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS], проте не проживає у вказаному будинку більше 10 років, фактично з осені 2008 року за вказаною адресою не проживає без поважних причин, власних речей в будинку не залишала, не є співвласником будинку по місцю реєстрації і жодних відомостей про себе не залишила та йому особисто не повідомила, а реєстрація відповідача в вищезаначеному будинку чинить перешкоди у призначенні відповідної субсидії з оплати комунальних послуг. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлялася згідно з нормою п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Процесуальні дії суду у даній справі Ухвалою судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 08 січня 2019 року у даній справі відкрито провадження, призначено судовий розгляд на 28 січня 2019 року о 13 год. 30 хв. Установлені судом обставини справи Позивач є одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 87,4 кв.м. (а.с.7, 9). Згідно з довідкою Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області № 02-37/700 від 05 листопада 2018 року, крім позивача, в житловому будинку зареєстровані: дружина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO], колишня співмешканка [PERSON], [INFO] (а.с.8). Відповідно складеного акту обстеження помешкання в [ADDRESS] засвідчено, що [PERSON] з 2008 року за даною адресою не проживає, про це підписами засвідчили сусіди: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно з довідкою виконавчого комітету Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області № 02-14/09 від 02 січня 2019 року, [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрована в [ADDRESS], але за даною адресою не проживає (а.с. 14). Свідок [PERSON], під час її допиту в судовому засіданні, суду пояснила, що [PERSON] більше 8 років в [ADDRESS] не проживає і в зазначеному населеному пункті взагалі відсутня, місце перебування зазначеної особи їй не відомо і нею їй не повідомлялося. Норми права, які підлягають застосуванню у даній справі: а) щодо вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком: Згідно ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. б) щодо вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку у житлі позивача: Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Висновки суду по суті заявлених вимог: а) щодо вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом: У даній справі установлено, що позивач є власником житлового будинку, в якому без поважних причин не проживає відповідач, як член сім'ї власника житла, більше одного року, не маючи статусу співвласника цього нерухомого майна. [PERSON] була зареєстрована у належному позивачу житлового будинку за його згодою, як власника будинку, з наданням можливості користування ним. Станом на день ухвалення судом даного рішення відповідачка більше 8 років не проживала з позивачем в належному йому на праві приватної власності будинку, спільним побутом протягом вказаного вище часу не була пов'язана, втратила будь-який інтерес до цього житла (зокрема, не відвідує його). За таких обставин, суд вважає, що у зв'язку із непроживанням у вищевказаному житловому будинку понад один рік без поважних причин відповідачка втратила право користування ним, а тому відповідно до частини другої статті 405 ЦК України вона підлягає визнанню в судовому порядку такою, що втратила право користування зазначеним житлом. На думку суду, визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вищевказаним будинком, є втручанням держави на повагу до її житла, передбаченого ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, проте таке втручання відбувається на підставі чітко сформульованого, доступного, передбачуваного та однозначного для розуміння пересічним громадянином (в тому числі, відповідачем) вищенаведених норм національних законів, переслідує легітимну мету захисту права позивача на безперешкодне користування житлом та права на призначення субсидії зі сплати житлово-комунальних послуг та є «необхідним у демократичному суспільстві» (у даному спорі суд вважає, що інтерес [PERSON] по визнанню відповідачки такою, що втратила право користування житлом, належного першому, співвідноситься з метою захисту його прав та переважає інтерес відповідачки бути лише формально зареєстрованою у вищевказаному житлі, практично ним не користуючись тривалий час без поважних причин та втративши із вказаним місцем проживання будь-які властиві для цих відносин зв'язки) (аналогічних за своєю суттю та змістом висновків дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (п.40-50). б) щодо вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку: З огляду на вищевикладені норми законодавства, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачки є окремою самостійною підставою для зняття з реєстрації такої фізичної особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке повинно бути виконано органом реєстрації в обов'язковому порядку, без додаткового покладення на нього обов'язку з примусового зняття відповідача з реєстрації в житлі позивача. Примусове зняття відповідачки з реєстраційного обліку в житлі позивача, як спосіб захисту цивільного права позивача, не передбачений ні нормами ст.16 ЦК України, ні нормами спеціального Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», про застосування іншого законного способу захисту цивільного права позивач не клопотав перед судом, а тому суд уважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї частини вимоги з огляду на неналежнообраний позивачем спосіб захисту його права. Також суд уважає, що позов до відповідного органу реєстрації про примусове зняття відповідачки з реєстрації позивачем не заявлявся, а тому відсутні підстави для покладання на такий орган вищевказаного обов'язку і відповідно задоволення позову в цій частині. Розподіл судових витрат по справі Позивач при зверненні до суду сплатив 704 грн. 80 коп. судового збору, який з огляду на задоволення заявленого позову в основній його частині, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial