Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог: До Міловського районного суду звернулася позивач [PERSON] з позовом, у якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що вона придбала у відповідача цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Міловського районного нотаріального округу Нєдовєсовою Н.М. Після укладення договору та реєстрації права власності на неї, відповідач виїхав з квартири, але не був знятий з реєстраційного обліку. З того часу він в квартирі не проживає, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в ній не має, і їй взагалі невідоме його місце перебування. Той факт, що в належній їй квартирі досі зареєстрований попередній власник, створює перешкоди для повноцінного користування і розпоряджання квартирою. Окрім того, позивачка побоюється, що відповідач у будь-який час може повернутися до оселі та може вимагати у нею надання місця для проживання. Аргументи учасників справи. У судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У раніше поданій заяві просила розглянути справу без її участі, підтримує позовну вимоги у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Міловської селищної ради, просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач, місцезнаходження якого невідомо, викликався у судове засідання шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційній сторінці Міловського районного суду веб-порталу «Судова влада України», тому, відповідно до ч.1 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Позиція суду. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Короткий зміст фактичних обставин справи Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку. Так, у матеріалах справи наявна копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 20 травня 2010 року (а.с.14), з якого вбачається, що позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , але шлюб розірвано. Згідно договору купівлі-продажу від 08 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Нєдовєсовою Н.М. (а.с.15), відповідач [PERSON] продав, а позивачка [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Право власності позивачки на вказану квартиру підтверджується також витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17). Згідно довідки Міловської селищної ради від 18.12.2018 року, колишній чоловік позивачки - відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за цією адресою також підтверджується актом обстеження з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб (а.с.21). Зазначені докази суд сприймає як належні та допустимі, оскільки протилежного не доведено. Мотиви з яких виходить суд і застосовані норми права Нормативне врегулювання справ зазначеної категорії. 1) Житловий кодекс Української РСР (далі - ЖК УРСР), ст. ст. 71-78, 107; 2) Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), ст. 316-319, 391, 401, 405, 406 ; Крім того, необхідно враховувати Постанову Пленуму Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами та доповненнями), Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», правові позиції ВСУ викладені у постановах: від 16.11.2016 року по справі № 6-709цс16; від 05.07.2017 року по справі № 6-798цс17; від 04.11.2015 року по справі № 6-1166цс15; від 27.05.2015 року по справі № 6-92цс15. Згідно ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 року у справі № 6?709цс16 зробив висновок, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки сторони розірвали шлюб у 2010 році, та відповідач продав належну йому на підставі договору міни квартири [ADDRESS] позивачці, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, тому суд вважає, що відповідач не є членом сім`ї власника квартири та не має прав по відношенню до вказаного нерухомого майна. Окрім того, у своїй постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Порядок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання громадян визначений Постановою КМУ від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Згідно підпункту 4 пункту 18 цієї Постанови, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, а зняття особи з реєстрації місця проживання, згідно п.п.26 Постанови, здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто на законодавчому рівні Позивач має право зареєструвати у своєму житлі будь-яку особу, але позбавлений можливості самостійно зняти її з реєстрації за власною ініціативою. Таким чином, суд дійшов до висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не суперечить законодавству та моральним засадам суспільства, і необхідне позивачу для захисту свого права власності на житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні ним, тому суд вважає з можливе позовні вимоги задовольнити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved