Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

сторони в шлюбі з 31.08.2003р., мають двоє дітей: [PERSON], 06.10.2004р.н. і [PERSON], 11.01.2009р.н. [PERSON] 21.05.2018р. звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей в розмірі 1/2 частини від заробітку щомісячно, мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачем не склалось, вони часто сварились і конфліктували, бувало розходились, що зараз припинили подружні стосунки, спільно не проживають, сім'я розпалась, примирення неможливе, що відповідач регулярного утримання дітям не дає, інше, просила розірвати шлюб та стягнути аліменти на дітей. Позивачка в суд не зявилась, 07.08.2018р. подала заяву в якій позов уточнила, покликаючись про припинення в травні 2018р. подружніх стосунків з відповідачем, просить розірвати шлюб та стягувати з нього аліменти на дітей в розмірі 1/3 частини від заробітку щомісячно, просила також про розгляд справи у її відсутність (а.с.25). Відповідач в суд не зявився, 07.08.2018р. подав заяву у якій позов визнав, згідний надавати утримання дітям в розмірі 1/3 частини від заробітку, зазначив, що в травні 2018р. припинили подружні стосунки з позивачкою, з цього часу сімєю не проживають, просив розірвати шлюб, справу розглядати у його відсутності (а.с.27). Оскільки сторони в підготовче засідання не з'явились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, фіксація судового процесу технічними засобами згідно положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Враховуючи, що відповідач 07.08.2018р. подав заяву у якій позов визнав, суд з огляду на положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України, ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Із змісту позову та заяв [PERSON] і [PERSON] від 07.08.2018р., із свідоцтва про шлюб та копій свідоцтва про народження убачається, що сторони в шлюбі з 31.08.2003р.,\~мають двоє\~дітей:\~[PERSON],\~06.10.2004р.н.\~і [PERSON],\~11.01.2009р.н.,\~в травні\~2018р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають (а.с. 7, 13, 14, 26, 27). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Як убачається із змісту позову [PERSON] та поданої суду заяви від 07.08.2018р. (а.с. 2-6, 26) вона не бажає поновлювати сімейні стосунки з відповідачем, настоює на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON], як убачається із його заяви від 07.08.2018р. (а.с.27), теж просить про розірвання шлюбу з позивачкою. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, а отже, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.\~\~Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За положеннями ст.ст. 84, 180, 183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із змісту позову [PERSON] та її заяви від 07.08.2018р. (а.с.2-6) видно, що вона працює, однак отриманих коштів їй не достатньо, відповідач регулярного утримання дітям не дає, їй одній матеріально важко утримувати дітей. Відповідач [PERSON], як убачається із його заяви від 07.08.2018р. згідний надавати утримання дітям в розмірі 1/3 частини від заробітку щомісячно. За наведеного, суд приходить переконання, що позивачці [PERSON] самій матеріально важко утримувати дітей, вона має потребу в коштах відповідача, а той згідний надавати таке в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 21.05.2018р. і до повноліття дітей. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в користь позивачки та в дохід держави по 704 грн. 80 коп. судових витрат.

Outcome: approved