Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] народилася 14.11.1956 року (свідоцтво про народження серії ГД №182190, актовий запис №147), її батьками були мати - [PERSON] та батько [PERSON], якому засіданням правління колгоспу «Зоря Комунізму» Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, на сімю, було виділено земельну ділянку розміром 0,12 га для будівництва житлового будинку і виконкомом Кіровської селищної ради було надано відповідний дозвіл №3 на будівництво будинку і був наданий план будівництва, затверджений рішенням виконкому Кіровської селищної ради від 30.07.1956 року за №6. Після чого, на виділеній земельній ділянці, батьками позивачки було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Кіровське, вул. Ворошилова, №131-а, який було здано в експлуатацію, але не зареєстровано в установленому законом порядку в органах БТІ. Після чого, нумерацію будинку та назву вулиці було змінено з Ворошилова, №131-а на Харківську, №229. Так, 08.09.1986 року [PERSON] помер (Свідоцтво про смерть серії ІІІ-КИ №358013 від 09.09.1986 року, актовий запис №103) і після його смерті відкрилася спадщина за законом. Спадкоємцями першої черги за законом (згідно вимог ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року) є позивачка, його дружина [PERSON] та син - [PERSON]. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори не надавали, проте спадщину фактично прийняли, оскільки вони проживали разом зі спадкодавцем на момент смерті (що відповідає вимогам ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року). У свою чергу позивачка [PERSON] на спадщину після смерті батька не претендувала і відмовилася на користь матері та брата, яким в порядку спадкування перейшло по 1/4 частині вищевказаного домоволодіння, однак вони свідоцтв про право на спадщину не отримували. Згодом, 24.07.2012 року померла мати позивачки [PERSON] (свідоцтво про смерть серії 1-КИ №475771 від 25.07.2012 року, актовий запис №85) і після її смерті відкрилася спадщина на 3/4 частини домоволодіння №131-а по вул.Ворошилова в смт. Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Позивачка та її брат, як спадкоємці за законом першої черги (згідно ст.ст. 1262, 1268 ЦК України) спадщину прийняли і надали відповідні заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщин на 3/8 частини вищевказаного домоволодіння, однак ні позивачка, ні її брат свідоцтво про право на спадщину за законом не отримували. 11.07.2014 року, помер брат позивачки - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії 1-КИ №583274 від 11.07.2014 року, актовий запис №82). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] заповіт не залишав, сімї та дітей не мав, тому позивачка, як сестра померлого, є його єдиною спадкоємицею за законом (ст. 1262 ЦК України) і спадщину прийняла, звернувшись до Дніпропетровської районної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини (ст. 1268 ЦК України). Незважаючи на те, що право позивачки на спадкове майно, що відкрилось після смерті брата (3/8 частини вищевказаного домоволодіння) ніхто не оскаржує, їй 18.08.2015 року було видано державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Постанову про відмову від видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Як встановлено у судовому засіданні, спадкодавцями за життя не було отримано правовстановлюючий документ на спірний житловий будинок (свідоцтво про право власності), тому видати свідоцтво про право на спадщину за таких обставин нотаріус вважає не можливим, оскільки відповідно до пунктів 4.14,4.15, 4.18 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, так як видача свідоцтва про право на спадщину, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусами після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві. Так, порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», в листі Державного комітету з будівництва та архітектури від 23.03.1999 року №12/5-126 та зокрема в Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року №91 (зі змінами від 13.06.2014 року №304), роз'яснено, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. У свою чергу, Державна реєстраційна служба України, листом від 12 березня 2013 року №95-06-15-13 роз'яснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Аналогічна норма щодо порядку реєстрації права власності зазначена в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 р. №24-753/0/4-13, в якому також наголошено, що за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Відповідно до ст.ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування (лист №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно . затверджене наказом Мінюста від 07 лютого 2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, спору, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2004 року. Відповідно до п.3.2 вищезазначеного листа по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі). Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлювальні документи на будинок, навіть якщо споруджено самовільно. За наявності доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 2 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивачки на вищезазначене спадкове майно, а її позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved