Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

ТОВ «Рада» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 7076,49 грн., інфляційна складова 99,45 грн., 3 % у розмірі 1300,38 грн., пеня 3588,03 грн. та судовий збір у розмірі 1378,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], споживає житлово-комунальні послуги, при цьому не виконує зобов'язання по їх оплаті, в зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість, яку позивач і просить суд стягнути з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; крім того, подали до суду письмові заперечення на позов та заяву про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення відповідача та його представника, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок [ADDRESS] в цьому будинку є відповідач. Відповідно до ст. 175 ЖК України державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов'язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою. Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим, ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. За змістом ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно з частиною 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями», які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтями 66-67 цього Кодексу також визначено, що плата за користування житлом обчислюється, виходячи з загальної площі квартири, розмір плати за користування житлом встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила), плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Судом встановлено, що позивачем, як житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок [ADDRESS] у цьому будинку за період з березня 2007 року по лютий 2016 року надані житлово-комунальні послуги на загальну суму 7076,49 грн. Вказуючи на те, що відповідачем зобов'язання по оплаті наданих йому житлово-комунальних послуг не виконані, у зв'язку з чим за ним утворилась відповідна заборгованість у загальній сумі 7076,49 грн. Однак, відповідно до наданих відповідачем та долучених до матеріалів справи квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг, [PERSON] визначені у них та нараховані позивачем до оплати суми погашені у повному обсязі. Також судом встановлено, що оплачені відповідачем грошові кошти за спожиті ним послуги відповідно до зазначених квитанцій повністю співпадають з вказаними у підготовленому позивачем розрахунку заборгованості сумами та періодами їх оплати. Як вбачається з наданих відповідачем копій квитанцій про здійснення касових операцій за період з березня 2007 року по лютий 2016 року, [PERSON] щомісяця оплачувавав житлово-комунальні послуги. Крім того, з огляду на заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з приписами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що ТОВ «РАДА» звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою 22.06.2016 року, просило стягнути заборгованість з відповідача починаючи з березня 2007 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Представник позивача не просив суд поновити цей строк, тому у зв'язку з заявою відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості у період з березня 2007 року по 22.06.2013 року. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що представником позивача не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність у відповідача боргу по сплаті за отримані житлово-комунальні послуги, а поданий позивачем розрахунок заборгованості повністю спростовується наданими відповідачем квитанціями, тому суд вважає його таким не відповідає дійсним обставинам справи, у зв'язку з чим суд з ним не погоджується та вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем за вказаний період, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим також не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення інфляційної складової та трьох процентів річних. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed