Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою загальною площею 71,50 кв.м., житловою площею 47,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.07.2007 року ВАТ «БТА Банк» (правонаступником якого є ПАТ «БТА Банк») та [PERSON] уклали Кредитний договір № 103/04, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 141 000 дол. США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором [PERSON] , як іпотекодавець, передав в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 03.04.2014 року між ПАТ «БТА Банк» та позивачем укладено Договір факторингу, внаслідок якого відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за вищевказаним кредитним договором № 103/04 від 19.07.2007 року, позичальником згідно якого є [PERSON] . Через неналежне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань по кредитному договору ТОВ «Кредитні ініціативи» звернуло стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно застереження в п.п. 6.2.3.1. договору іпотеки, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» є законним власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2021 року № 273453961. Запис про реєстрацію права власності внесений на підставі прийнятого державним реєстратором Сорока Валерієм Миколайовичем рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47113082 від 30.05.2019 року. Позивач зазначає, що втративши право власності на квартиру, відповідач втратив відповідно до ст. 317 ЦК України право користування. Згідно Витягу з Реєстру територіального громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 25.08.2020, в належній на праві власності позивачу квартирі [ADDRESS] зареєстровані дві особи - відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що відповідачі не виконують вимоги про добровільне виселення, незважаючи на відсутність будь яких правових підстав для проживання у квартирі, продовжують користуватися житлом, чим створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. З посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року відкрите провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання, відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали, копії позовної заяви з додатками подати відзив на позов. Ухвалу суду про відкриття провадження у справі з доданими до неї процесуальними документами відповідачі отримали 29.10.2021 року, що підтверджується повідомленнями Укрпошти про вручення рекомендованих поштових відправлень. 16.11.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов поданий 08.11.2021 року з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві відповідач [PERSON] зазначає, що квартиру [ADDRESS] вона набула у власність у 1979-1981 роках шляхом обміну двох квартир у м. Києві на одну трикімнатну. У спірній квартирі вона зареєстрована та мешкає на протязі 40 років, а саме з 25.08.1981 року, її син [PERSON] зареєстрований та мешкає з нею 23 роки, - з 30.06.1998 року. Іншого житла вона з сином не мають. В липні 2007 року через скрутне матеріальне становище вона позичила у своєї знайомої [PERSON] 500 дол. США, про що надала нотаріальну розписку. Після цього [PERSON] , використовуючи її (відповідача) необізнаність, її скрутне становище та їхні дружні стосунки, змусила її під впливом обману видати нотаріальну довіреність на її квартиру. Після цього через декілька днів [PERSON] зробила відчуження її квартири шляхом укладення фіктивного договору купівлі-продажу квартири на користь сина [PERSON] - [PERSON] . Через деякий час вона дізналась, що [PERSON] , ставши шахрайським шляхом власником її квартири, заклав її квартиру в іпотеку «БТА Банк», отримавши гроші 141 000 дол. США. [PERSON] жодного разу у неї в квартирі не був та ніколи там не проживав. Вона є літньою людиною, з поганим здоров`ям, отримує невелику пенсію, якої не вистачає на продукти та ліки, тому грошей на найм іншої квартири не має, її син [PERSON] у зв`язку з поганим здоров`ям не працює, вона мешкає разом із сином на одну пенсію. Спірна квартира є їхнім єдиним житлом, тому при задоволенні позову вони стануть безхатченками. У відповідності ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Частини 2, 3 вказаної статті регламентують, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову, значення справи для сторін. При цьому згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Таким чином, суд з урахуванням предмету спору, наданих сторонами доказів та письмових пояснень, вважає за доцільне у даній справі проведення спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 19 липня 2007 року між ВАТ «БТА Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 103/04 про надання позичальнику грошових коштів в сумі 141 000,00 дол. США строком користування з 19.07.2007 року по 19.07.2027 року для придбання нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Для забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору між [PERSON] та ВАТ «БТА Банк» та було укладено Договір іпотеки від 19.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований у реєстрі за № 2881 (далі - договір іпотеки). Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . 03.04.2014 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу про відступлення прав вимог заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених в реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення. За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.09.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване 27 травня 2019 року за позивачем ТОВ «Кредитні ініціативи», код ЄДРПОУ: 35326252, на підставі договору іпотеки, серія та номер: 2881 від 19.07.2007, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47113082 від 30.05.2019, Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», м. Київ, Сорока В.М . У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Витягом з Реєстру територіального громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 25.08.2020 року № 12965255 та Довідками про реєстрацію місця проживання особи від 23.09.2021 року. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення осіб, однак, ці категорії відносяться до житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За приписами ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 25.08.1981 року по теперішній час, відповідач [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований з 30.06.1998 року по теперішній час, у спірній квартирі відповідачі проживають постійно, іншого житла не мають, власниками будь якого нерухомого майна не являються, що підтверджується витягом з реєстру територіального громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 25.08.2020 року, довідками про реєстрацію місця проживання особи від 23.09.2021 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07.11.2021 року. Отже, на момент укладення договору іпотеки відповідачі, які не є іпотекодавцями, були зареєстровані у спірній квартирі, мешкали там, користувалися житлом. Відповідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначає, що він є власником квартири у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, а тому відповідачі втратили право користування квартирою у зв`язку зі зміною власника та мають бути визнані такими за рішенням суду, відмова відповідачів добровільно звільнити помешкання перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Однак, на доведення вказаних фактів щодо чинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні квартирою жодних доказів матеріали справи не містять. Також у ході розгляду справи позивачем не було надано будь яких доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла та про порушене право позивача у межах заявлених вимог. Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За правилами частин 1, 3 ст. 12, частин 1, 5 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частини 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В контексті наведених положень цивільного процесуального закону, позивач у даному спорі мав довести, що він не лише має право власності на квартиру, а також, що відповідачі відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням конкретних обставин справи можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Відповідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, оскільки позивачем не доведено наявності у нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат у зв`язку з відмовою в позові повністю.

Outcome: dismissed