Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

ТзОВ «ОТП «Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON], Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Хустського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, треті особи: [PERSON], Мукачівської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, Мукачівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, ПАТ КБ «Надра», [PERSON], ПАТ КБ «Приватбанк», АТ «Індустріально-експортний банк» про звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.11.2009 року позов ПАТ «ОТП [PERSON]» до [PERSON], [PERSON] було задоволено та звернуто стягнення на квартиру, яка належить [PERSON], та знаходиться за адресою м. Мукачево, площа Миру, 27/14 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 436712,86 грн. за кредитним договором. Однак в ході реалізації свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержателю стало відомо про накладення обтяжень на предмет іпотеки Мукачівським міським відділом державної виконавчої служби та Хустським районним відділом державної виконавчої служби. Також зазначає, що 26.11.2010 року між ПАТ «ОТП [PERSON]» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір відступлення права вимоги № б/н. В позові також зазначається, що накладення арештів на квартиру порушує права ТзОВ «ОТП «Факторинг Україна» як заставодержателя та по суті власника нерухомого майна. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд звільнити з-під арешту квартиру, яка належить [PERSON], та знаходиться за адресою м. Мукачево, площа Кирила та Мефодія (Миру), 27/14, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 44611428 від 07.10.2014 року, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП № 39311133 від 03.10.2013 року, постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 5013046 від 11.10.2007 року, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 200427 від 13.02.2008 року, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 22303101 від 03.02.2011 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю просив позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачі [PERSON], Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Хустський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, в судове засідання не зявилися за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило. Причини своєї неявки відповідачі суду не повідомили. Треті особи [PERSON], Мукачівська ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, Мукачівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, ПАТ КБ «Надра», [PERSON], ПАТ КБ «Приватбанк», АТ «Індустріально-експортний банк» в судове засідання не зявилися за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 02.10.2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП [PERSON]», та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-801/054/2006. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 02.10.2006 року № ML-801/054/2006 між АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП [PERSON]», та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 02.10.2006 року, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою м. Мукачево, площа Кирила та Мефодія (Миру), 27/14. В подальшому відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.11.2009 року позов ПАТ «ОТП [PERSON]» до [PERSON], [PERSON] було задоволено та звернуто стягнення на квартиру, яка належить [PERSON], та знаходиться за адресою м. Мукачево, площа Кирила та Мефодія (Миру), 27/14 з метою погашення заборгованості в розмірі 436712,86 грн. за крединим договором. Рішення суду набуло законної сили. Також встановлено, що 26.11.2010 року між ПАТ «ОТП [PERSON]» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір відступлення права вимоги № б/н. Крім того встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 81306090 від 27.02.2017 року власником квартири, що знаходиться за адресою м за адресою м. Мукачево, площа Кирила та Мефодія (Миру), 27/14 є [PERSON] Одночасно судом також встановлено, що згідно з зазначеної вище Інформаційної довідки та постанов державного виконавця на квартиру, що знаходиться за адресою м за адресою м. Мукачево, площа Кирила та Мефодія (Миру), 27/14 накладені арешти, а саме: постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 44611428 від 07.10.2014 року, де стягувачем у цьому виконавчому провадженні є Мукачівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП № 39311133 від 03.10.2013 року, де стягувачем у цьому виконавчому провадженні є Мукачівське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області; постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 5013046 від 11.10.2007 року, де стягувачем у цьому виконавчому провадженні є ВАТ КБ «Надра»; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 200427 від 13.02.2008 року, де стягувачами у цьому виконавчому провадженні є [PERSON], АТ «Індустріально-експортний банк», ПАТ КБ «Приватбанк»; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 22303101 від 03.02.2011 року, де стягувачем у цьому виконавчому провадженні є [PERSON] Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. В силу ст. 1 Закону України «Про заставу» кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Статтями 17, 18 цього ж Закону передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом або договором. Наступні застави вже заставлено майна допускаються у разі, якщо інше не передбачено законом і попереднім договором застави. Якщо предметом застави стає майно, яке вже є заставним забезпеченням іншого зобовязання (боргу), заставне право попереднього заставодержателя зберігає силу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Згідно з ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання строку виконання зобовязань за основним договором, у випадку, зокрема, невиконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором. Як передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як встановлено, право застави у ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» на квартиру, що знаходиться за адресою м. Мукачево, площа Кирила та Мефодія (Миру), 27/14 виникло до накладення арешту на все майно [PERSON] на підставі постанов державних виконавців. Разом з тим слід звернути увагу на наступне. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. До того ж відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Аналогічно розяснено також в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Із зазначеного слід зробити однозначний висновок, що як заміна первісного відповідача належним відповідачем, так залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. В той же час ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань. Таким чином враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 33 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обовязок щодо розяснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов предявлений до неналежних відповідачів у справі, оскільки відповідачами в цій справі мають бути боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, які мають бути достовірно встановлені, у звязку з чим зазначена обставина є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, проте не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до належних відповідачів. При цьому факти щодо дій сторін, прав і обовязків, що виникли, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний субєктний склад сторін, а саме належний позивач (позивачі), належний відповідач (відповідачі), реально наявні цивільні права, обовязки та інтересів яких стосується спір. У звязку з цим питання обґрунтованості позову по суті, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини із зазначених вище підстав для відмови в задоволенні позову значення не мають.

Outcome: dismissed