Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

сторони в шлюбі з 08.12.2012р., дітей не мають. 27.09.2018р. [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивував тим, що подружнє життя з відповідачкою не склалось через різні погляди на життя, через це в квітні 2018р. припинили подружні стосунки, спільно не проживають, він втратив до відповідачки почуття любові, має іншу жінку з якою має намір створити сім'ю, тому подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, просив розірвати шлюб. В суді [PERSON] позов підтримав, також пояснив, що подружнє життя з відповідачкою не склалось через різні погляди на життя, через це припинили подружні стосунки, з квітня 2018р. спільно не проживають, він не любить відповідачку, має іншу жінку, яка виношує його дитину і з якою він має намір створити сім'ю, тому подальше збереження шлюбу є не доцільним і суперечить його інтересам, дав інші пояснення, настоює на розірванні шлюбу, від стягнення судових витрат з відповідачки відмовився. Відповідачка [PERSON] в суді пояснила, що любить чоловіка, між тим заперечень щодо розірвання шлюбу по суті не висловила. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. Із пояснень сторін, із долученого до справи свідоцтва про шлюб [NUMBER] (а.с. 6) убачається, що сторони в шлюбі з 08.12.2012р., дітей не мають, в квітні 2018р. припинили подружні стосунки, проживають окремо. Як убачається із пояснень позивача [PERSON], він заперечує можливість примирення з відповідачкою, настоює на розірванні шлюбу, мотивуючи тим, що має іншу жінку з якою перебуває у фактичних шлюбних стосунках і має намір створити сім'ю, що подальше збереження шлюбу з відповідачкою суперечить його інтересам. Відповідачка [PERSON] заперечень щодо розірвання шлюбу по суті не висловила. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Ураховуючи вищенаведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування сторін до збереження шлюбних відносин порушуватиме їх права на особисту свободу, а отже суперечитиме моральним засадам суспільства, тому суд задоволює позов.

Outcome: approved