Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК-Логістик» (позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», в якому просило стягнути з відповідача 140000,00 грн та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.05.2011 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ТК-Логістик» було укладено договір №ID3393835 на розрахункове-касове обслуговування на невизначений строк. За договором позивачу було відкрито поточні рахунки у національній валюті, євро, дол. США, рублях. 22.10.2015 р. позивач направив банку платіжне доручення для перерахування грошових коштів в розмірі 30544000,00 грн на рахунок АТ «Ощадбанк». 23.10.2015 р. позивачем було відправлено звернення до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» про перерахування коштів за вказаним платіжним дорученням. На підстави постанови Правління НБУ №898 від 17.12.2015 р. відкликано банківську ліцензію АТ «Банк «Фінанси та кредит», в реєстрі акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та кредит» міститься інформація про включення кредиторської вимоги ТОВ «ТК-Логістик» на загальну суму 30564430,97 грн. Власником істотної участі банку є [PERSON] , якому належить 99,6693 % акцій банку. На думку позивача, саме [PERSON] , як власник істотної участі, не вжив своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, тому має відшкодувати позивачу збитки, які позивачем визначені в розмірі 140000,00 грн. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що відсутній запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про ліквідацію банку, вказана процедура триває. Сам факт завдання шкоди не може бути встановлений до закінчення процедури ліквідації банку. Покладання відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Вироку суду у кримінальному провадженні, де була б встановлена вина відповідача не надано. Надані позивачем письмові докази-ухвали суду стосуються службових осіб АТ «Банк «Фінанси та кредит», а не відповідача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справи, про причини неявки в суд не повідомила. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу, що не з`явились. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 09.07.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. (а.с. 45) Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 30.09.2020 р. витребувано в Національного Банку України інформацію з приводу того : чи при здійснені Національним банком України інспекційні перевірки діяльності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за період з 2009 року до 2015 року були виявлені недоліків і чи виконували всі вимоги щодо їх усунення та рекомендації власники для недопущення неплатоспроможності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; інформацію щодо того чи було визнано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» проблемним та документ про підстави такого визнання. (а.с. 114) Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.05.2011 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ТК-Логістик» було укладено договір №ID3393835 на розрахункове-касове обслуговування. (а.с.7-9) Постановою НБУ від 34/БТ від 19.01.2015 р. віднесено ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії проблемних. 23.10.2015 р. ТОВ «ТК-Логістик» звернулось до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» Чернявської О.С. про перерахування коштів в розмірі 30544000,00 грн згідно платіжного доручення №2345 від 22.10.2015 р. (а.с.10-11) На вказану заяву було надано відповідь від 28.10.2015 р. Вих.№9-071350/20847, за якою повідомлено про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних та роз`яснено порядок отримання коштів. (а.с. 12) Згідно довідки №9-071352/7023 ві 31.05.2016 р. Постановою Правління НБУ №898 від 17.12.2015 р. відкликано банківську ліцензію АТ «Банк «Фінанси та кредит», банк вирішено ліквідувати. Рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 07.04.2016 р. затверджено перелік (реєстр) акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та кредит», в якому міститься інформація про включення кредиторської вимоги- ТОВ «ТК-Логістик» на загальну суму 30564430,97 грн до сьомої черги вимог кредиторів. (а.с. 15) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому на підставі ст. 58 Закону «Про банки та банківську діяльність» просив стягнути кошти в розмірі 140000,00 грн з [PERSON] як власника істотної участі в АТ «Банк «Фінанси та кредит». Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність», істотною участю є пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Особа визнається власником опосередкованої істотної участі незалежно від того, чи здійснює така особа контроль прямого власника участі в юридичній особі або контроль будь-якої іншої особи в ланцюгу володіння корпоративними правами такої юридичної особи. Пов`язаними з банком особами є, зокрема, особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку. Як вбачається з позовної заяви та даних Національного банку України власником істотної участі АТ «Банк «Фінанси та кредит» є [PERSON] (97,6693%) Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку (ч. 3 ст. 58 вказаного Закону). Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду (ч. 6 ст. 58 Закону). Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд звертає увагу на те, що законодавством не передбачена автоматична відповідальність пов`язаних з банком осіб за зобов`язаннями банку у випадку визнання його неплатоспроможним. Доказів на підтвердження тієї обставини, що саме з вини [PERSON] було визнано неплатоспроможним АТ «Банк «Фінанси та кредит» позивачем не надано. Тобто, не доведено, що [PERSON] не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування й підтримки АТ «Банк «Фінанси та кредит`д ля проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності й неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами. Будь-яких судових рішень (вироків суду) про встановлення вини [PERSON] або докази на підтвердження того, що до [PERSON] , як власника істотної участі у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, не надано. Умовами укладеного між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та кредит» договору не передбачено, що пов`язані з Банком особи мають нести відповідальність в разі невиконання Банком своїх зобов`язань чи визнання останнього неплатоспроможним. Позивачем також не доведено і тієї обставини, що останньому діями відповідача було завдано збитків, оскільки законодавство встановлює, що збитками є певний (конкретний) розмір втрат, який особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою іншої особи. Крім того, позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв`язку між неправомірною поведінкою відповідача та заподіяними збитками. Додатково суд роз`яснює, що згідно ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів. Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову. Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду. Враховуючи вище викладене, вищевказана норма закону надає право на звернення до суду лише Фонду або уповноваженій особі Фонду в разі отримання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відмови пов`язаної з банком особи (в т.ч. власника істотної участі) у добровільному задоволенні відповідної вимоги або невиконання такої вимоги у встановлений строк. В даному випадку з позовними вимогами звернувся клієнт Банку, право якого на звернення до суду з такими вимогами не передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed