Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» звернулось в суд із указаним позовом. Просить стягнути солідарно із відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача сплачене страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 17499,49 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.04.2015 року між ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, підтвердженням чого є страховий поліс № АЕ/3025027 предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності забезпеченого транспортного засобу марки «Фольксваген Транспортер Т5», реєстраційний номер [NUMBER]. 12 січня 2016 року до позивача надійшло Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого [PERSON] у зв'язку із пошкодженням відповідачем [PERSON] як винуватцем ДТП, під час керування ним зазначеним вище автомобілем, транспортного засобу марки «Ауді», реєстраційний номер [NUMBER], що належить потерпілому. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 28.01.2016 року встановлено вину відповідача [PERSON] у настанні цієї дорожньо-транспортної пригоди, який, керуючи забезпеченим полісом автомобілем, здійснив зіткнення з автомобілем «Ауді», реєстраційний номер [NUMBER], після чого залишив місце пригоди. Оскільки позивач як страховик виплатив страхове відшкодування [PERSON] в розмірі 17499,49 грн. у зв'язку з цією дорожньо-транспортною пригодою, а тому вважає, що до позивача в порядку регресу перейшло право вимоги до відповідачів, які добровільно вказану регресну заборгованість не відшкодували, відтак просить даний позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача за дорученням Ліповуз Д.І. звернувся до суду із письмовим клопотанням, у якому просить суд розглянути дану справу у відсутності представника позивача, повідомивши суд про підтриманням ним заявленого позову у повному обсязі. Відповіді на відзив позивач суду не направив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про що вбачається із наявних у матеріалах справи письмових розписок. Відзив на позов до суду не подавали. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] направив суду відзив на позовну заяву, вважаючи заявлений позов безпідставним, оскільки вину [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за ст. 124 КУпАП судом встановлено не було, а страхове відшкодування [PERSON] було виплачено ще задовго до розгляду судом справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] Вважає, що позивач діяв на власний ризик, здійснюючи виплату зазначених сум в користь [PERSON] Крім того вказує на те, що виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем з порушенням строків їх виплати понад 90 днів, а відповідачі не були присутні під час технічного огляду пошкодженого автомобіля. Оскільки відшкодування шкоди третім особам здійснюється виключно винною у завданні шкоди особою і, беручи до уваги відсутність вини [PERSON] у зазначеній події, представник відповідача вважає, що у позивача відсутні будь-які правові підстави для звернення до суду із зазначеним позовом. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з'ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм спірні правовідносини. Як вбачається із наданих сторонами доказів, 21 квітня 2015 року між позивачем ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» та відповідачем [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що вбачається із страхового поліса № АЕ/3025027, предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності забезпеченого транспортного засобу марки «Фольксваген Транспортер Т5», реєстраційний номер [NUMBER], строком до 20.04.2016 року включно. Крім того, як установлено судом, 11 січня 2016 року о 8:45 год. [PERSON], керуючи автомобілем «Фольксваген Транспортер Т5», реєстраційний номер [NUMBER], по вул. Кривоноса, 5 у м. Львові, здійснив зіткнення з автомобілем «Ауді», реєстраційний номер [NUMBER], після чого місце пригоди залишив, чим порушив п. 2.10 «а», перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого здійснив наїзд на перешкоду (світлофор), що призвело до його механічних пошкоджень, після чого залишив місце ДТП, чим порушив п. 2.10 «а», п. 2.10 «д» Правил дорожнього руху України, у зв'язку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 122-4 КУпАП, тобто виключно за залишення місця ДТП у відповідності до постанови Франківського районного суду міста Львова від 28.01.2016 року, що набрала законної сили. Проте, постановою Франківського районного суду міста Львова від 25.04.2016 року, що набрала законної сили, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення без визнання винуватості останнього у вказаній дорожньо-транспортній пригоді та за відсутності відповідного висновку суду про це. В силу частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, судового рішення, яке набрало законної сили, у відповідності до якого відповідача у цій справі [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності та визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, до суду надано не було. Як вбачається із повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого від 12.01.2016 року, [PERSON] повідомив позивача у цій справі ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце 11 січня 2016 року за участю транспортного засобу марки «Ауді», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням останнього та автомобіля марки «Фольксваген Транспортер Т5», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], у результаті чого транспортний засіб марки «Ауді» отримав технічні пошкодження. Як слідує зі страхового акту № ЦВ/16/0112 та розрахунку страхового відшкодування позивача від 21.03.2016 року, вищевказана подія була кваліфікована як страховий випадок, а сума страхового відшкодування склала 14499,58 грн., що була сплачена позивачем на користь [PERSON] у вищезазначеному розмірі, що підтверджується платіжним дорученням № 20702 від 21.03.2016 року. Відповідно до іншого страхового акту № ЦВ/16/0112 та розрахунку страхового відшкодування від 06.12.2016 року, позивачем було додатково сплачено на користь [PERSON] в якості страхового відшкодування суму в розмірі 2999,91 грн., що підтверджується платіжним дорученням № ID-87429 від 06.12.2016 року. Таким чином, позивачем було нараховано та сплачено на користь потерпілого [PERSON] страхове відшкодування згідно полісу № АЕ/3025027 на загальну суму 17499,49 грн. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. В силу підпункту «в» пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він, зокрема, після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Отже, законом передбачено обов'язок щодо виплати страхового відшкодування саме особою, яка визнана винною у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки, як вбачається із матеріалів справи та наданих сторонами доказів, відповідачі не визнані винними у настанні страхової події, відсутнє судове рішення про визнання їх такими, а їх вина заперечується представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] Відтак, суд вважає, що правові підстави для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу із відповідача [PERSON] відсутні. Що стосується заявлених позивачем вимог до відповідача [PERSON], як власника джерела підвищеної небезпеки, забезпеченого транспортного засобу марки «Фольксваген Транспортер Т5», реєстраційний номер [NUMBER], що є предметом страхування згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, підтвердженням чого є страховий поліс № АЕ/3025027, суд вважає такі вимоги необгрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, а саме, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] на час настання страхового випадку була застрахована у позивача ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9343885 від 21.04.2016 року, розмір виплати останнім страхового відшкодування в користь [PERSON] в сумі 17499,49 грн. не перевищує ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну в сумі 50000 грн., а тому суд вважає, що у даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог до відповідача [PERSON] Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, оцінюючи надані сторонами та досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх необгрунтованістю. Разом із тим, понесені позивачем судові витрати, пов'язані із розглядом справи, зокрема сплачений ним судовий збір, у відповідності до вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України, покладаються на позивача, а тому не можуть бути стягнені з відповідачів. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed