Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що 05.03.2001 року помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії 1-КИ №374545, виданого виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради 05.12.1991 року, за актовим заспимо №24). Після смерті спадщину прийняли, як спадкоємці 1 черги за законом, його дружина - [PERSON] та їх донька [PERSON]. Зокрема, на момент смерті спадкодацю належало спадкове майно у вигляді садового будинок №116 та земельної ділянки, розміром 0,058 га, розташованих у садовому товаристві «Восход» на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Крім того, на підставі рішення Ювілейної селищної ради від 22.01.1997 року за №11, на імя [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ДП №020345 від 17.02.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за №199. Після чого, Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2004 року, ухваленого по цивільній справі №2-1850/04, за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини, а за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину, вищевказаного спадкового майна. Проте, 09.08.2011 року [PERSON] померла (Свідоцтво про смерть серія 1-КИ №422679, видане виконкомом Новоолександрівської селищної ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області 12.08.2011 року за актовим записом №108). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] за життя заповітів не залишала, тому після її смерті позивачі [PERSON], як її мати та [PERSON], як син померлої, є спадкоємцями першої черги за законом у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України. Судом встановлено, що спадкоємці, у визначений законом шестимісячний термін, із заявами до нотаріуса про прийняття спадщини не зверталися, проте вважаються такими, що спадщину прийняли на підставі ст. 1268 ЦК України, оскільки на день відкриття спадщини проживали разом зі спадкодавцем за однією адресою. Крім того, 18.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу, розглянувши документи та заяву подані позивачем про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], винесено постанову про відмову у вчиненні відповідних нотаріальних дій, оскільки не підтверджується факт належності спадкодавцю спадкового майна, а саме 1/6 частина земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт.Ювілейне, с/т «Восход», ділянка №116. У відповідності до п.4.15, п.4.20 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право власності на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку та витягу з Державного земельного кадастру, а оскільки державний акт зареєстровано не було, державний нотаріус Шостої дніпропетровської державної нотаріальної кантори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.07.2013 року вих. №1970/02-31 та роз'яснив, що питання по оформленню права власності на земельну ділянку після смерті спадкодавця можливо вирішити лише у судовому порядку, шляхом подачі позову про визнання права власності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, спірна земельна ділянка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2004 року. Згідно до ч.2 п.1 Перехідних положень Земельного кодексу України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Так, Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію ч.2 ст.17 і ст.23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася для громадян 5 країни при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, у громадянина [PERSON] з дня прийняття радою рішення про передачу йому земельної ділянки для ведення садівництва фактично виникло право власності на земельну ділянку. А оскільки він не встиг отримати державного акта на право власності на земельну ділянку внаслідок біологічної смерті, його спадкоємці мають право виготовити державний акт на себе у відповідності до ч.2 п.1 перехідних положень Земельного кодексу України. Так, 01.01.2013 року реєстрація прав власності проводиться в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, в якому не передбачено реєстрацію права власності на померлого громадянина. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання із нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину у судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Також, згідно п.10 вищезазначеної Постанови зазначено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права й обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті. Також відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі прийняття спадщини. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року №19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватись в судовому порядку. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначає, що за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Місцеві органи самоврядування виступають у відповідності зі ст. 83 ЗК України суб'єктами права комунальної власності в межах населеного пункту. Таким чином, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі п.1 ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Заповіту спадкодавець не залишала, таким чином згідно частини 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, зазначені в ст. 1261-1265 ЦК України. На підставі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст. 125,126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Також право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Оскільки судом встановлено неможливість оформлення позивачами спадкового права у встановленому законом порядку, а задоволення позову не суперечить закону, не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.ст. 8,328,373,376,1216,1233,1268,1270,1296,1297 ЦК України, ст.ст. 125,126 ЗК України,

Outcome: approved