Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Прайм Альянс»\~звернулося до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] \~про стягнення\~з неї\~заборгованості у\~сумі 35495,02 гривень. Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, банківська установа посилається на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладеного між ПАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є позивач) та відповідачем договору кредиту, зобов`язання позичальника перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними. Відповідач подала до суду відзив на позов, у якому висловила свою незгоду із заявленими позовними вимогами, з посиланням не те, що позов пред`явлено з пропуском строків давності. Крім того, сума за предметом позову є необґрунтованою, у зв`язку з нарахуванням відсотків після закінчення строків кредитування. В поданій позивачем відповіді на відзив позивач зазначає, що позивачем не здійснювалося жодних нарахувань за кредитним договором. Позивачем пред`явлено вимогу щодо стягнення тіла кредиту з урахуванням індексу інфляції й 3% річних у відповідності до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України. Також позивачем заявлено клопотання про поновлення строку для стягнення заборгованості з 18.03.2019, оскільки до позивача перейшло паво вимоги за кредитним договором 29.01.2019, а 18.02.2019 відповідачу було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги з вимогою про погашення заборгованості. На підставі ували суду від 15 квітня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. З урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 14 листопада 2013 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі Позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту №2006708916, на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 25000,00 гривень на споживчі цілі та 2700,00 гривень на придбання послуг у продавця на строк 36 місяців з 14 листопада 2013 по 14 листопада 2016 року зі сплатою 15% річних (а.с. 4-7). На підставі договору факторингу від 13 червня 2016 року №13/06/16 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» прийняло право грошової вимоги, в тому числі до [PERSON] за кредитним договором №2006708916 в сумі: 21205,58 грн загальна сума за основною заборгованістю та 14277,45 грн загальна сума заборгованості за нарахованими відсотками. В свою чергу, 29 січня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» передало, а позивач прийняв право вимоги до відповідача за Кредитним договором. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Кредитним договором відповідачем не виконані. Посилаючись на обставини щодо неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором позивач вказує на те, що за нею станом на 12.02.2021 рахується заборгованість, яка за предметом позову становить суму 35495,02 грн (в т.ч. 21205,58 грн заборгованість за тілом кредиту, 11115,44 грн інфляційні втрати, 3174,00 грн 3% річних). При цьому, відповідач, не заперечуючи факту отримання кредиту, вказує на сплив строків давності. Надаючи оцінку вказаним запереченням відповідача, суд зазначає наступне. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами\~ Цивільного кодексу\~України мають різний зміст. Відповідно до частини першої\~статті 251 Цивільного кодексу України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша\~статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати\~з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта\~статті 631 Цивільного кодексу України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у\~статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами частини першої вказаної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). \~З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У спірній по справі ситуації сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що [PERSON] отримала кредит строком на 36 місяців, а саме з 14 листопада 2013 року по 14 листопада 2016 року. Відповідно до графіку платежів, що є невід`ємною частиною Кредитного договору, сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши її обов`язок повернути весь борг частинами та сплату процентів за користування кредитними коштами. \~Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі\~статтею 1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник Банк обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Остання зобов`язалася за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 36 місяців до 14 листопада 2016 року включно. \~Згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою\~статті 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати тіла кредиту, процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до\~статті 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою\~статті 267 Цивільного кодексу України\~ особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до\~статті 256 Цивільного кодексу України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.\~ Позовна\~давність в\~один рік\~застосовується,\~зокрема,\~до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з тим, частиною першою статті 259 Цивільного кодексу України \~передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.\~\~Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Статтею 253 Цивільного кодексу України\~передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша\~статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки Кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування\~ право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного\~платежу починається\~після\~невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення\~чергового\~платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Таким чином, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Тобто, Банк мав право звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості протягом трьох років, який слід вираховувати з кожного дня (місяця) прострочення зобов`язання. Оскільки останнім днем строку кредитування було 14.11.2016, то Банк мав право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості до 14.11.2019 року (включно). З урахуванням того, що з позовом Товариство звернулося тільки 09.03.2021 року, то в задоволенні вимог про стягнення заборгованості, слід відмовити, у зв`язку зі спливом строків давності. Також, суд зазначає, що заміна сторін у зобов`язанні відповідно до\~статті 262\~Цивільного кодексу\~України не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тобто після укладення 29 січня 2019 року первісним і новим кредиторами договору про відступлення прав вимоги за Кредитним договором для ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для ПАТ «ОТП Банк». Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24 квітня 2019 року по справі №523/10225/15-ц. З огляду на викладене, клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду поновленню не підлягає. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати по справі у сумі 2270,00 грн. (а.с. 29) відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed