Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є приватним підприємцем. Відповідно до розпорядження № 16 від 25.09.2019 року на підставі трудового договору відповідач [PERSON] був прийнятий позивачем на посаду водія. Окрім безпосередніх обов`язків водія, до яких входило розвезення товару за певним маршрутом, відповідач також збирав від клієнтів гроші за вже реалізований товар, які в подальшому мав передати позивачу. 02.10.2019 року [PERSON] виїхав за маршрутом : «Вінниця - Старокостянтинів - Шепетівка - Кам`янка - Острог - Рівне - Луцьк - Львів - Вінниця». В автомобілі, який був довірений [PERSON] , знаходився сейф для зберігання грошей, отриманих від клієнтів. З пояснень відповідача [PERSON] від 04.10.2019 року слідує, що на АЗС «WOG» у м. Хмельницькому з довіреного йому автомобіля було викрадено сейф з коштами від клієнтів. В зв`язку з цими обставинами було порушено кримінальне провадження. У подальшому відповідач зізнався, що це саме він інсценував пограбування, а кошти в сумі 63 804 грн. привласнив. 17.10.2019 року відповідач [PERSON] надав письмову розписку, в якій погодився компенсувати вищезазначену суму коштів шляхом щомісячного відрахування із заробітної плати рівними частинами по 5000 грн. Після цього відповідач майже відразу перестав ходити на роботу та відповідати по телефону, в зв`язку з чим його було звільнено з роботи. Завдану шкоду відповідач [PERSON] позивачу не відшкодував. Позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду з урахуванням 3% річних, інфляційних збитків та відсотків за користування коштами станом на 18.04.2021 року, а саме: 63 804 грн. - матеріальної шкоди; 2711,23 грн. - 3% річних; 5901,87 грн. - інфляційні збитки; 7357,93 грн. - відсотки за користування коштами, а всього - 79 775,03 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 908 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.07.2021 року суд перейшов до розгляду справи в спрощеному позовному провадженні в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що є суб`єктом підприємницької діяльності. Відповідач [PERSON] працював у нього водієм і крім виконання основних обов`язків йому також було доручено забирати кошти за товар від клієнтів фірми. У 2019 році [PERSON] повідомив, що в м. Хмельницькому з довіреного йому автомобіля було викрадено сейф з грошима клієнтів фірми. [PERSON] зізнався, що зазначені кошти викрав саме він, а тому й написав розписку, в якій визнав борг. Після цього [PERSON] перестав виходити на роботу, в зв`язку з чим його було звільнено за прогул. Належним чином повідомлений про розгляд справи відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази в справі, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З копії заяви [PERSON] від 25.09.2019 року, наданої ФОП [PERSON] вбачається, що [PERSON] просив прийняти його на роботу водієм автотранспортних засобів з 26.09.2019 року на основне місце роботи (а.с. 9). Відповідно до копії розпорядження ФОП [PERSON] від 25.09.2019 року про прийняття на роботу, [PERSON] прийнято на посаду водія автотранспортних засобів на основне місце роботи з окладом 4250,00 грн. Оформлено трудовий договір з 26.09.2019 року, в якому визначено умови роботи (режим, права та обов`язки сторін тощо). Зобов`язано приступити до роботи 26.09.2019 року (а.с. 10). Відповідно до копії трудового договору № 16/09/19 від 26.09.2019 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , відповідач зобов`язався виконувати обов`язки водія. В п. 7 цього Договору визначено, що при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю України (а.с. 11, 12). В пояснювальній записці, складеній на ім`я ФОП [PERSON] від 04.10.2019 року, [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] ) пояснив, що офіційно оформлений на роботу у ФОП [PERSON] з 26.09.2019 року на посаду водія. 30 вересня виїхав за маршрутом: «Вінниця - Старокостянтинів - Шепетівка - Кам`янка - Острог - Рівне - Луцьк - Львів - Вінниця». Був завантажений автосклом. По маршруту клієнти розраховувалися грошовими купюрами, які знаходились в сейфі автомобіля під «спалкою». У Львові загрузився попутнім вантажем в м. Бар Вінницької області. У м. Хмельницький на АЗГ «WOG» зупинився, щоб випити кави та купити сигарети. В проміжку часу з 17 год 30 хв. до 17 год. 50 хв. невідомою йому особою була пошкоджена пасажирська дверка, а саме зламано замок. Невідома особа викрала сейф з грошовими купюрами. Коли він повернувся до машини, то побачив всередині безлад та виявив відсутність сейфу з коштами. Про інцидент повідомив керівництво, а саме [PERSON] та зателефонував в поліцію на номер 102. По даному маршруту отримував від клієнтів грошові кошти у розмірі 80 393 грн. (вісімдесят тисяч триста дев`яносто три) грн.. та 4 300 доларів США. З них було потрачено на пальне 2 300 грн. (а.с. 13). Зі змісту письмової розписки від 17.10.2019 року за підписом [PERSON] вбачається, що він надав згоду на те, щоб [PERSON] вираховував кожного місяця 15 числа з заробітної плати по 5000 грн. рівними частинами з суми 63 804 грн., яку у нього викрали з автомобіля 02.10.2019 року в м. Хмельницькому (а.с. 14). Положеннями ч. 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Трудові відносини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають як результат впливу норм трудового права на поведінку суб`єктів трудової діяльності в результаті укладення трудового договору, внаслідок якого між ними виникають правові зв`язки, а також відносини з приводу встановлення умов праці на підприємстві, навчання й перекваліфікації за місцем роботи та відносини, пов`язані з наглядом і контролем за додержанням трудового законодавства, вирішенням трудових спорів та працевлаштуванням громадян. Визначення терміну «найманий працівник» викладено у ст. 1 Закону України від 3.03.1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»: «фізична особа, яка працює за трудовим договором на підприємстві, в установі та організації, в їх об`єднаннях або у фізичних осіб, які використовують найману працю», а також у п. 11 ст. 1 Закону України від 2.03.2000 року № 1533-III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»: «фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи». Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року (провадження № 14-370цс18) на підставі аналізу положень ст. 21 Кодексу законів про працю України, статей 626 і 837 Цивільного кодексу України дійшла висновку, що головною відмінністю цивільно-правового та трудового договорів є їх предмети. А саме, у цивільно-правовому договорі роботодавця цікавить результат, отриманий внаслідок проведених робіт. Предметом трудових договорів є сам процес трудової діяльності працівника (трудові обов`язки, початок та закінчення робочого дня, тривалість перерви тощо). Аналогічний підхід застосований і в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.10.2018 року (провадження № 61-36816св18). На підтвердження перебування відповідача [PERSON] в трудових відносинах з позивачем СПД [PERSON] , позивачем надано суду як доказ копію трудового договору № 16/09/19 від 26.09.2019 року. З позовної заяви вбачається, що в період перебування відповідача [PERSON] в трудових відносинах з позивачем ФОП [PERSON] відповідач виконував обов`язки водія - так передбачено трудовим договором. Доказів привласнення коштів [PERSON] суду не подано. Докази відкриття кримінального провадження за цим фактом в матеріалах справи відсутні. Право звернутися з позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням має потерпілий від кримінального правопорушення або особа, яка має право діяти від його імені. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 02.07. 2004 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» звертає увагу судів на те, що особа, якій злочином заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду, набуває передбачених законом прав учасника процесу лише після визнання її потерпілим. Визнання особи потерпілим у справі або відмова в цьому мають бути процесуально оформлені. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин щодо факту викрадення відповідачем [PERSON] належних позивачу коштів до позовної заяви не долучено. Відсутні відомості про порушення кримінального провадження та відомості щодо результатів його розгляду. В позовній заяві позивач посилається на те, що у зв`язку з вчиненням відповідачем [PERSON] кримінального правопорушення, а саме викраденням належних йому коштів, останній написав боргову розписку, таким чином, між ними фактично було укладено договір позики. ЦК України визначає підстави укладення, порядку виконання та припинення договору позики (статті 1046-1053 ЦК). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суд майже в кожній своїй постанові з перегляду справи про стягнення боргу за розпискою, застосовуючи статтю 1046 ЦК України (яка містить поняття договору позики, згідно з яким за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками) наголошує на тому, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, що є доказом укладення договору позики (наприклад, постанова ВС у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі №177/1659/17, провадження № 61-40766св18, від 18.05.2020 року). Тобто, складена належним чином боргова розписка є підтвердженням факту укладення договору позики, однак, поняття боргової розписки є вужчим, ніж поняття договору позики. Верховний Суд вказує, що боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Тобто, для доведення в суді під час розгляду справи про стягнення боргу за розпискою факту передачі грошових коштів або речей від кредитора боржнику, достатньо самої боргової розписки із посиланням в її тексті на такі обставини та зазначення дати на підтвердження моменту передачі предмета позики. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно із статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначає на тому, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Копія розписки, яка долучена до позову, не підтверджує факт отримання відповідачем коштів саме в позику. Крім того, ця розписка не містить реквізитів сторін, початку і кінця строку виконання грошового зобов`язання. Також сума коштів, що зазначена в розписці є відмінною від тієї суми, яка вказана в пояснювальній записці відповідача [PERSON] від 04.10.2019 року. Разом з тим суду надано лише копію боргової розписки, а не її оригінал. Тоді як наявність оригінала розписки у позивача може свідчити, що зобов`язання з повернення зазначених у розписці коштів позичальником вже виконано, оскільки доказів на припинення трудових відносин з відповідачем та припинення відрахування коштів з його заробітної плати суду не надано. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, тому що позов є недоведеним належними, допустимими та достатніми доказами. Позивач в обґрунтуванні правових підстав позову помилково посилається на норми Цивільного кодексу України, тоді як з пояснень позивача у позовній заяві та його усних пояснень у судовому засіданні судом достеменно встановлено, що спір виник з приводу трудових, а не цивільно-правових відносин. Відтак, позивач неправильно визначився з виниклими правовідносинами, і ним неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, внаслідок чого позов не підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed