Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан [PERSON]» 17 червня 2016року звернулось в суд з позовом до [PERSON], в якому просить постановити рішення про стягнення з відповідача 11883,64гривень заборгованості та 1378,00гривень судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 16.01.2006р. [PERSON] було прийнято на роботу у Львівську філію ТОВ Орлан-Транс- Груп на посаду водія. Відповідач, перебуваючи в трудових відносинах з підприємством, неодноразово перебував в службових відрядженнях в межах України та закордоном, отримав пластикові картки ТзОВ Вог Рітейл та ТОВ «Е100» для заправки дизельним паливом транспортних засобів для виконання транспортних завдань. Під час виконання перевезень на автопоїзді у поїздках за маршрутом Україна Німеччина Україна згідно подорожнього листа №325190 від 28.01.2014р. допустив перевитрату палива на суму 1872,50грн. А також при заїзді з території Польщі на територію України 04.02.2014р. кількість палива в баках автомобіля становила 183л, чим перевищив максимальну кількість палива в баках автомобіля (50л), завдавши підприємству збитки у виді різниці вартості пального на 618,51грн. За даним перевезенням збитки склали 2491,01грн. Під час виконання перевезень на автопоїзді у поїздках за маршрутом Україна Азербайджан Україна згідно подорожнього листа №495459 від 06.04.2015р. допустив перевитрату палива по даному перевезенню на 14 літрів дизельного палива на загальну суму 295,60 грн. Крім цього, при виконанні даного перевезення при заїзді автомобіля на територію Росії 08.04.2015р. кількість палива становила 328 літрів, що перевищило встановленому норму 50л і завдало підприємству збитків у вигляді різниці вартості палива на території України та Росії на загальну суму 2053,98грн. При заїзді на територію України 27.04.2015р. в паливних баках згідно подорожнього листа знаходилося 690 літрів дизельного палива, а не «повні баки» (при обємі бака 810 літрів), що завдало підприємству збитків у вигляді різниці вартості палива на території України та Росії на загальну суму 988,97 грн. Загалом збитки, завдані відповідачем при виконанні даного перевезення склали 3338,55грн. Під час виконання перевезень на автопоїзді у поїздках за маршрутом Україна Німеччина Україна згідно подорожнього листа №495492 від 01.05.2015р. відповідач допустив перевитрату палива на 22 літри дизельного палива на загальну суму 472,54 грн. Крім цього, при заїзді на територію України 18.05.2015р. в паливних баках автопоїзда згідно подорожнього листа знаходилося 199 літрів дизельного палива, при максимальній нормі 50л, що завдало підприємству збитків у вигляді різниці вартості палива на території України та Польщі на загальну суму 940,86 грн. Загалом збитки, завдані Відповідачем при виконанні даного перевезення склали 1413,40 грн. Внаслідок перевитрат палива та недотримання правил заправки дизельним паливом. відповідачем завдано збитки позивачу на загальну суму 7242,90гривень. Також у позові зазначає, що відповідачем складено авансовий звіт №0/1-00527 від 22 травня 2015 року про використання грошових коштів (авансу) на службові відрядження на загальну суму 16672,35грн. Проте, відповідачем не подано звіт про використання коштів, наданих на відрядження у розмірі 3944,58 гривень, як то передбачено Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон. У звязку з неповернення відповідачем суми надміру сплачених коштів у встановлені терміни, Позивачем перераховано в дохід держави податок на доходи фізичних осіб в розмірі 696,10гривень. Ці суми також просить позивач стягнути з відповідача. Загальна сума завданих збитків становить 11883,64грн., тому позивач звернувся до суду з даною позовної заявою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, покликаючи на мотиви викладені в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та заперечили проти їх задоволення, покликаючись на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи, заявили про застосування позовної давності за зверненнями про стягнення коштів з працівника, встановлених КЗпП України. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] 16.01.2006р. був прийнятий на роботу у Львівську філію ТОВ Орлан-Транс- Груп на посаду водія. [PERSON] під час виконання перевезення на автопоїзді АА7841ОА/АА0628ХМ за маршрутом Україна-Німеччина-Україна згідно подорожнього листа №325190 від 28.01.2014р. в період з 28.01.2014р. по 07.03.2014р. допустив перевитрату пального на 160 літрів дизельного палива на загальну суму 1872,50грн. Крім цього, він при виконанні даного перевезення порушив норми наказу №19 від 14.02.2011 року «Про дотримання правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», де вказано, що при вході з території Польщі на територію України кількість палива в баках повинен бути не більше 50 літрів. При заїзді автомобіля на територію України 04.02.2014р. кількість палива становила 183 літри, що завдало підприємству збитків у вигляді різниці вартості палива на території України та Польщі на загальну суму 618,51грв. Загалом збитки, завдані Відповідачем при виконанні даного перевезення склали 2491,01 грн. За результатами поїздки складено звіт, який погоджений відповідачем [PERSON], про що свідчить його особистий підпис (а.с.9,10). [PERSON] під час виконання перевезення на автопоїзді АА7841ОА/АА0628ХМ за маршрутом Україна-Азербайджан-Україна згідно подорожнього листа №495459 від 06.04.2015р. в період з 05.04.2015р. по 01.05.2015р. допустив перевитрату пального на 14 літрів дизельного палива на загальну суму 295,60 грн. Крім цього, ним при виконанні даного перевезення порушено норми наказу №02/03/2015 від 02.03.2015 року «Про дотримання правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», де вказано, що: 1) при вході з території України на територію Росії кількість палива в баках повинен бути не більше 50 літрів; 2) при вході на територію України з території Росії кількість палива в паливних баках автомобіля повинна бути «повні баки». При заїзді автомобіля на територію Росії 08.04.2015р. кількість палива становила 328 літрів, що завдало підприємству збитків у вигляді різниці вартості палива на території України та Росії на загальну суму 2053,98грн. При заїзді на територію України 27.04.2015р. в паливних баках згідно подорожнього листа знаходилося 690 літрів дизельного палива (при обємі бака 810 літрів), що завдало підприємству збитків у вигляді різниці вартості палива на території України та Росії на загальну суму 988,97 грн. Загалом збитки, завдані Відповідачем при виконанні даного перевезення склали 3338,55грн. За результатами поїздки складено звіт, який погоджений відповідачем [PERSON], про що свідчить його особистий підпис (а.с.11,12). [PERSON] під час виконання перевезення на автопоїзді АА7841ОА/АА0628ХМ за маршрутом Україна-Німеччина-Україна згідно подорожнього листа №495492 від 01.05.2015р. в період з 04.05.2015р. по 19.05.2015рдопустив перевитрату палива на 22 літри дизельного палива на загальну суму 472,54 грн. Крім цього, Відповідачем при виконанні даного перевезення порушено норми наказу №02/03/2015 від 02.03.2015 року «Про дотримання правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», де вказано, що при вході на територію України з території Польщі кількість палива в паливних баках автомобіля не повинна перевищувати 50 літрів. При заїзді на територію України 18.05.2015р. в паливних баках згідно подорожнього листа знаходилося 199 літрів дизельного палива, що завдало підприємству збитків у вигляді різниці вартості палива на території України та Польщі на загальну суму 940,86 грн. Загалом збитки, завдані Відповідачем при виконанні даного перевезення склали 1413,40грн. За результатами поїздки складено звіт, який погоджений відповідачем [PERSON], про що свідчить його особистий підпис (а.с.13,14). Загальна сума збитків, завдана Відповідачем Позивачу перевитратою палива становить 7242,96 грн. Крім того, відповідача в період із 1 квітня 2015 року по 30 травня 2015 року було забезпечено грошовими коштами (авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном в розмірі 20616,93 грн. шляхом перерахування грошової суми на відповідний рахунок для використання із застосування платіжної картки №4324********2882 ПАТ «Кредобанк», користувачем якої він був. Про використання Відповідачем грошових коштів (авансу) на службові відрядження складено авансовий звіт №0/1-00527 від 22 травня 2015 року на загальну суму 16672,35грн., який відповідач відмовився підписати. Звіт про використання решти авансу у розмірі 3944,58грн. відповідач, в порушення вимог Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, не подав (а.с.31,32,33). Оскільки Відповідачем не повернено суми надміру сплачених коштів у встановлені законодавством терміни, з нього на підставі п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України стягнуто податок на доходи фізичних осіб в розмірі 696,10 гривень. Дані суми податку перераховано Позивачем в бюджет держави платіжним дорученням №7 від 22.05.2015р. Відповідно до наказу ЛФ ТОВ «Орлан-Транс-Груп» №140-кф від 03.12.2015р. [PERSON] звільнено з роботи за п.4 ст40 КЗпП України. Статтею 130 КЗпП України передбачено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Згідно цієї норми п рацівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві Позивач у своєму позові як на підставу всіх заявлених позовних вимог покликається на п.6 ст.134 КЗпП України, за яким в ідповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; Проте, дана норма є відсилочною. Позивач вказує на пп.«в» п.14 Постанови ЦК КПРС і РМ СРСР «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів» від 5.08.83 №759, яка є чинною. Відповідно до ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Згідно ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом, закріпленим в ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди ( ч.3 ст.233 КЗпП України). Отже, перебіг позовної давності по кожній поїздці почався з 07.03.2014 року, 01.05.2015 року та 19.05.2015 року відповідно, коли Відповідач повернувся в поїздок, подавши відповідні документи (подорожні листи) і Позивач виявив факти заподіяння шкоди працівником. Перебіг позовної давності по вимозі про стягнення з Відповідача 3944,58 грн., отриманих останнім на службові відрядження у період з 01.04.2015 року по 30.05.2015 року, почався з 22.05.2015 року коли відповідач відмовився підписати звіт про використання коштів, виданих на відрядження. В судовому засіданні представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, оскільки з дня виявлення заподіяної відповідачем шкоди внаслідок перевитрати пального, недотримання правил заправки пального, неподання звіту за відрядження та до дня звернення ТОВ «Орлан-Транс-Груп» до суду (15.06.2016р.) пройшло більше 1 року. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що строк звернення до суду з цим позовом слід рахувати з часу звільнення відповідача з роботи, вважає такі безпідставними. Згідно ч.ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З абзацу 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку із спливом строку звернення до суду з позовом.

Outcome: dismissed