Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2000 року, від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO] і двох неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] звернулася з позовом до суду про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, через що між ними регулярно виникали конфлікти та непорозуміння. Зазначила, що їх сімя розпалася остаточно, вони втратили почуття любові, поваги один до одного. З грудня 2015 року проживають окремо, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Переконана, що шлюб носить формальний характер, а подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, доповнила, що три роки з відповідачем проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Крім того, зазначила, що відповідач не любить її і дітей, не поважає, неодноразово застосовував фізичну силу. Вважає, що примирення не можливе та просить позов задовольнити. Відповідач позов визнав, зазначив, що через різні погляди на сімейне життя з лютого 2016 року з позивачкою проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Просить не надавати строку для примирення та позов задовольнити. При цьому, [PERSON] подав письмову заяву про визнання позову. За таких обставин, оскільки відповідач визнав позов, відповідно до положень ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.\~56\~СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.\~110\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони зареєстрували шлюб 27.09.2000 р. у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис № 1907 (а.с. 6), в якому мають трьох дітей: повнолітнього сина [PERSON], [INFO], і неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 9,10) Також встановлено, що сторони три роки проживають окремо, спільного господарства не ведуть, припинили сімейні стосунки. Позивач примирення вважає неможливим та наполягає на розірванні шлюбу. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, категоричної позиції позивача щодо розірвання шлюбу, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуттів та перспектив налагодження стосунків немає. Суд приймає до уваги позицію відповідача про визнання позову і його бажання розірвати шлюб. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача судового збору та судових витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить із диспозиції ст. 141 ЦПК України, у відповідності до якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, у відповідності до ч. ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено, що [PERSON] сплатила за складання позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів 1000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 18.09.2018 року, та оскільки ухвалою суду розєднано в самостійні провадження вказані позовні вимоги, тому на підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 500,00 грн. витрат на правничу допомогу, а також 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved