Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

сторони зареєстрували шлюб 25 листопада 1994 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис /№2980/. В сім'ї у шлюбі народилися діти - [PERSON] [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач просить розірвати шлюб, покликаючись на те, що подружнє життя з відповідачкою не склалося, через різні погляди на духовні цінності, сімейне життя та обов'язки. З приводу чого у сім'ї відбувались сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Така поведінка відповідача негативно впливає на психо-фізичний стан всіх членів сім'ї у тому числі і дітей. Подружні відносини між сторонами припинені з грудня 2011 року, з цього ж часу спільне господарство не ведуть. Крім того, вважає, що примирення є неможливим, оскільки сторони неодноразово пробували налагоджувати стосунки, що немало жодних позитивних наслідків. Також позивач зазначає, що не зважаючи на те, що він утримував сім'ю і будучи мобілізованим у Збройні Сили України для несення служби в зоні АТО, залишив свою зарплатну карточку для потреб сім'ї, однак відповідачка, вводячи суд в оману і надаючи неправдиві свідчення, подала позовну заяву про стягнення аліментів. Просить шлюб розірвати, крім того, просить залишити дітей проживати за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, дав аналогічні пояснення вищенаведеним, просить шлюб розірвати та визначити місце проживання дітей. Представник відповідачки у судовому засіданні позов заперечила, посилаючись на те, що в 2013 році стан здоров'я відповідача став погіршуватися і в березні 2014 року їй було встановлено 3-тю групу інвалідності. В цей період дійсно погіршились стосунки із позивачем, оскільки вона не отримала очікуваної підтримки від чоловіка. У вересні 2014 року позивач, коли відповідач разом із дітьми перебувала у відпустці за кордоном, виїхав в зону АТО не повідомивши її про це; свою зарплатну карточку на підставі довіреності залишив старшому сину, який на той час був неповнолітнім. Зараз, після повернення, подав позов про розірвання шлюбу, що стало для відповідача несподіванкою. Відповідач вважає, що такі стосунки склалися внаслідок погіршання її стану здоров'я в той час, коли її чоловік налаштовувався на службу в АТО та витрачав всі кошти на придбання необхідних йому речей, а позов про розірвання шлюбу подано позивачем з підстав емоційних образ на те, що нею в серпні 2014 року, тобто ще до його виїзду в зону АТО, подано позов про стягнення аліментів, коли вона залишилась в тяжкому матеріальному становищі. Разом із тим шлюб остаточно не розпався, вони проживають в одній квартирі разом із дітьми, вважає що відносини між ними можна ще налагодити та знайти шлях для примирення заради спільних дітей, створення їм сімейного затишку, просить відмовити в задоволенні позову. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, причин неявки суду не повідомила. На підставі ст. 169 ЦПК України суд дійшов висновку, що слід проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та представник відповідача не заперечили. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд позов задовольняє частково з таких підстав. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім'ї, примирюватись позивач не бажає, таким чином, подальше спільне життя сторін не можливе, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому їх шлюб з відповідачем слід розірвати. Щодо вимоги про об'єднання в одне провадження справи про розірвання шлюбу зі справою 465/5259/14-ц про стягнення аліментів. Відповідно статті 126 ЦПК України щодо об'єднання і роз'єднання позовів частиною першою передбачено, що суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача. Під час розгляду справи судом зі слів позивача та представника відповідача було встановлено, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова розглядається справа № 465/5259/14-ц (суддя Дзензюра С.М.) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Однак належного та допустимого доказу, а саме Ухвали про відкриття провадження по справі № 465/5259/14-ц, суду не було надано. Разом із тим, суд зазначає, що позов про розірвання шлюбу подано [PERSON] до [PERSON], а позов про стягнення аліментів поданий [PERSON] до [PERSON]. Таким чином суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для застосування частини першої статті 126 ЦПК України про об'єднання в одне провадження справи про розірвання шлюбу зі справою про стягнення аліментів, а тому дана вимога не підлягає до задоволення. Щодо вимоги в порядку підготовки до судового розгляду витребувати у відповідачки [PERSON] оригінал свідоцтва про шлюб. Статтею 137 ЦПК України щодо витребування доказів в частині першій зазначено, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ст.120 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. З огляду на вище зазначене законодавство вимога щодо витребування у відповідачки [PERSON] оригіналу свідоцтва про шлюб в порядку підготовки до судового розгляду повинна була, відповідно вимог ст. 137 ЦПК України, бути оформлена у вигляді клопотання із зазначенням доказів, що оригінал свідоцтва про шлюб дійсно утримується у відповідача, в його отриманні у позивача виникли труднощі, позивач не може його отримати в належний спосіб. Не зважаючи на зауваження суду позивачем не було зроблено ніяких уточнень з даного питання. Разом із тим позивачем до суду подано дублікат свідоцтва про шлюб, що дає можливість суду прийняти рішення щодо розірвання шлюбу, а тому клопотання, викладене у вигляді вимоги, про витребування оригіналу свідоцтва про шлюб, є безпідставним і в даній вимозі необхідно відмовити. Щодо вимог про місце проживання дітей суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з вимогамист.157 СК України- питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до цих положень орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд звернув увагу позивача на законодавство, яким врегульовані питання, що виникають при визначенні місця проживання дітей та запропонував уточнити позовні вимоги в цій частині. Оскільки позивач не скористався своїм правом щодо уточнення позовних вимог в порядку статті 31 ЦПК України, суд приймає рішення на підставі наявних у справі доказів. Зважаючи, що донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] є повнолітніми особами, то вони вправі самі визначати своє місце проживання. Тому в цій частині вимога щодо їх місця проживання є безпредметною та не підлягає до задоволення. Щодо сина [PERSON], [INFO], який є малолітньою особою, суд зазначає, що позивачем не вказано, чи існує спір щодо визначення місця проживання дитини, не зазначено обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги в цій частині та не надано суду доказів, що підтверджують ці обставини. Також судом враховано, що при розгляді вимоги щодо визначення місця проживання дитини участь в справі органу опіки та піклування є обов'язковою, однак позивачем не зазначений орган опіки та піклування в якості третьої особи та, у свою чергу, не надана копія позовної заяви з додатками для третьої особи. Враховуючи ці обставини та те, що позивач в резолютивній частині позову просить визначити проживання дитини за адресою: [ADDRESS], однак не вказує, з ким саме із батьків він має проживати, то дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки ст. 161 СК України передбачено визначення місця проживання дитини одним із батьків, а не конкретного місця проживання, тобто адреси, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Outcome: partial