Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.04.1996 року і від спільного подружнього життя мають повнолітнього сина. Позивач звернувся з позовом у суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, посилаючись на те, що спільне життя у них з не склалось, оскільки відсутнє взаєморозуміння, кожен з них має різні погляди на шлюб і сімю, тому вони з серпня 2016 року припинили подружні відносини, їх сімя розпалась і примирення між ними неможливе. В судовому засіданні 23.12.2016 року позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого та доповнив, що він протягом трьох місяців проживає окремо від сімї, орендує квартиру, де проживає з іншою жінкою. Він втратив до дружини почуття любові і поваги, будь-які підстави для збереження сімї відсутні, наполягає на розірванні шлюбу і просить позов задовольнити. В судовому засіданні 23.12.2016 року відповідач заперечила проти розірвання шлюбу, зазначила, що любить чоловіка і свою сімю, вважає, що шлюб може бути збережений. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 23.12.2016 року провадження у справі зупинялось на два місяці у зв'язку з необхідністю надання сторонам строку для примирення. Позивач 24.02.2017 року в судовому засіданні позов підтримав, зазначивши, що під час наданого судом строку йому з відповідачем примиритися не вдалося, ні він, ні відповідач не робили жодних спроб досягти примирення, він не змінив своєї позиції і категорично наполягає на розірванні шлюбу. Вважає, що їхня сімя остаточно розпалась і перспектив налагодження відносин немає. В судове засідання 24.02.2017 року відповідач не зявилася, хоча належним чином була повідомленою про час, день та місце розгляду справи, заяви про розгляд за її відсутності не подала, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 18.04.1996 року у Шевченківському відділі реєстрації актів громадянського стану м.Львова, актовий запис №114 (а.с.3), від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що сторони протягом тривалого часу проживають окремо один від одного, сімейних відносин не підтримують, не ведуть спільного господарства. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків нема. Суд намагався зберегти сімю сторін, надавав їм термін для примирення, проте вони не помирилися, позивач категорично примиритись не бажає, що свідчить про те, що вони втратили один до одного довіру та хороші почуття. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї [PERSON] неможливе, тому суд дійшов переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved