Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Технологія», звертаючись з позовом до суду, просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 12247,63 грн. та стягнути з відповідача судові витрати, які складаюся із судового збору у сумі 1762,0 грн. та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, що 10.02.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Технологія» було прийнято на роботу підсобним робітником [PERSON], на підставі його заяви від 10.02.2017р. 24.04.2017р. між сторонами було укладено договір безвідсоткової позики № 2/04, відповідно до якого відповідач отримав від позивача позику в сумі 10000,00 грн. згідно п.п. 4.1., 4.2. Договору, строк надання позики позичальнику становить три місяці з моменту надання позики та оформлення в порядку, передбаченому п. 3.3. Договору. Остаточною датою повернення позики є 25.08.2017р. На підставі цього Договору, позивач 24.04.2017р. платіжним дорученням № 527 перерахував [PERSON] позику в сумі 10000,00 грн. Також, 29.08.2017р. між сторонами було укладено договір безвідсоткової позики № 29-08-17, відповідно до якого відповідач отримав від позивача позику у сумі 3200,00грн. Відповідно до умов п.п. 4.1., 4.2. цього Договору, строк надання позики становить три місяці з моменту надання позики, остаточною датою повернення позики є 29.12.2017 року. На підставі цього Договору, позивач 29.08.2017р. платіжним дорученням № 1202 перерахував [PERSON] позику в сумі 3200,00 грн. 13.10.2017р. відповідач вніс в касу позивача 952,37 грн. в рахунок сплати своїх зобов'язань за договорами позики. З 13.10.2017р. [PERSON] було звільнено з роботи на підставі його заяви від 12.10.2017р. Враховуючи те, що відповідачем позику повернуто не було, позивач 02.05.2018р. звернувся до відповідача з претензією, якою запропонував [PERSON] погасити заборгованість. Вказану претензію відповідач отримав 08.05.2018р., проте борг не погасив, на претензію не відреагував. Оскільки відповідач на момент пред'явлення цього позову не виконав своє грошове за договором та не повернув відповідачеві залишок суми позики в розмірі 12247,63 грн., з нього необхідно стягнути суму заборгованості за договорами позики у судовому порядку. 26.07.2018 року представником позивача [PERSON] подано до суду клопотання, у якому він вказав, що витрати на правову допомогу, які він просить стягнути з відповідача, складає 2000,00 грн. Відповідачем відзив не поданий, поважності причин його не подачі відповідачем не наведені, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 24.04.2017 року між ТОВ «Нова-Технологія» та [PERSON] було укладено договір позики № 2/04, за умовами якого ТОВ «Нова-Технологія» передало у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 10000,00 грн. (а.с. 7) Пунктом 4.2. вказаного договору сторони домовилися, що кінцевий строк погашення позики 25.08.2017 року. Згідно копії платіжного доручення № 527 від 24.07.2017 року [PERSON] перераховано позику у сумі 10000,00 грн. (а.с. 8). 29.08.2017 року між ТОВ «Нова-Технологія» та [PERSON] було укладено договір позики № 29-08-17, за умовами якого ТОВ «Нова-Технологія» передало у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 3200,00 грн. (а.с. 9) Пунктом 4.2. вказаного договору сторони домовилися, що кінцевий строк погашення позики 25.12.2017 року. Згідно копії платіжного доручення № 1202 від 29.08.2017 року [PERSON] перераховано позику у сумі 3200,00 грн. (а.с. 10). Згідно копії прибуткового касового ордеру № 41 від 13.10.2017 року від [PERSON] прийнято 952,37 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики (а.с. 11). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов'язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638). За нормою ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за змістом ч.2 ст. 1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ст.ст. 77-79 Цивільного процесуального кодексу України) Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов'язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Зважаючи на те, що на час звернення до суду, позичальник - відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому термін повернення коштів, визначений в договорах позики, минув, добровільно не виконує договірні зобов'язання, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики в розмірі 12247,63 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач у судове засідання не з'являвся, відзиву не подав та не скористався своїм правом оспорити суму боргу, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, по позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Технологія» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов'язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката . Частиною 1 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Статтею 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Встановлено, що 30.04.2018 року ТОВ «Нова-Технологія» та адвокат [PERSON] уклали договір про надання правової допомоги. Згідно п. 5.1 -5.2 договору про надання правової допомоги гонорар адвоката становить 3000,00 грн. Оплата послуг адвоката за договорм здійснюється частинами. Протягом 20-ти денного строку з моменту підписання договору заявник має оплатити 1000,00 грн.Залишок суми 2000,00 грн. замовник має оплатити на підставі виставлених адвокатом окремих рахунків. ( а.с. 16). Згідно копії платіжного доручення № 177 від 17.05.2018 року, ТОВ «Нова-Технологія» здійснило перерахування адвокату [PERSON] оплати за надані послуги по справі за позовом до [PERSON] на суму 1000,00 грн. (а.с. 17). Також, на підтвердження виконання умов вказаного договору, адвокатом [PERSON] складено відповідний детальний опис робіт та наданих послуг та акт здачі-прийняття виконаних робіт від 26.07.2018 року ( а.с. 39-40). На підтвердження оплати ТОВ «Нова-Технологія» витрат на правову допомогу також надано рахунок-фактуру № 488 від 25.07.2018 року та платіжне доручення № 276 від 26.07.2018 року на суму 1000,00 грн. про перерахування адвокату [PERSON] оплати за надані послуги по справі за позовом до [PERSON] (а.с. 38). Частинами 2,3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Стороною позивача надано докази щодо понесення нею витрат на правову допомогу, однак відповідно до положень ст.ст. 133, 137 ЦПК України, компенсації підлягають лише витрати на професійну правову допомогу адвоката, але представником позивача не долучено до справи копії посвідчення адвоката та копії ордеру на підтвердження повноважень адвоката, що не дає суду змоги встановити, що така правнича допомоги надана саме адвокатом, тому у частиі вимог про стягнення витрат на правничу допомогу позовна заява задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial