Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС-Фарма» звернулось до суду з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 69107,24 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відповідач в період з 23.06.2015 року до свого звільнення 26.10.2017 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТАС-Фарма. З 02.06.2016 року займав посаду фармацевта та тимчасово виконуючого обов`язки завідуючого аптеки №7 за адресою: м. Київ, вул. Московська, 15. 02.06.2016 року з [PERSON] був укладений договір про матеріальну відповідальність, відповідно до якого останній був службовою особою ТОВ «ТАС-Фарма», якому були передані у відання медикаменти, товари медичного призначення та косметичні засоби Аптеки №7. Згідно наказу №75-ін від 30.08.2017 року була проведена чергова інвентаризація. За результатами інвентаризації підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей, виявлено недостачу товару на суму 69107,24 грн., чим заподіяно позивачу шкоду внаслідок порушення відповідачем покладених на нього трудових обов`язків. Вину у нестачі відповідач визнав повністю та зобов`язався виплатити, але згодом перестав виходити на роботу та на будь-який зв`язок з представником позивача. 22.09.2017 року позивач направив відповідачу лист з проханням пояснити причини відсутності на робочому місці та надати відповідні пояснення щодо нанесеної ТОВ «ТАС-Фарма» матеріальної шкоди. Лист був отриманий особисто [PERSON] , однак відповідач жодних пояснень у будь-якій формі не надав. Наказом №309-к від 26.10.2017 року, [PERSON] звільнений з ТОВ «ТАС-Фарма». [PERSON] порушив свої посадові обов`язки, в тому числі, щодо ввірених йому матеріальних цінностей, чим спричинив позивачу значну шкоду. Ухвалою суду від 10.05.2018 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 10.05.2018, разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за місцем реєстрації (проживання), вказаним в позовній заяві, поштова кореспонденція була вручена адресату 05.06.2018 року. Згідно з ч.1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 23.06.2015 року до свого звільнення 26.10.2017 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТАС-Фарма. З 02.06.2016 року займав посаду фармацевта та тимчасово виконуючого обов`язки завідуючого аптеки №7 за адресою: м. Київ, вул. Московська, 15. 02.06.2016 року з [PERSON] був укладений договір про матеріальну відповідальність, відповідно до якого останній був службовою особою ТОВ «ТАС-Фарма», якому були передані у відання медикаменти, товари медичного призначення та косметичні засоби Аптеки №7. Згідно наказу №75-ін від 30.08.2017 року була проведена чергова інвентаризація. За результатами інвентаризації підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей, виявлено недостачу товару на суму 69107,24 грн., чим заподіяно позивачу шкоду внаслідок порушення відповідачем покладених на нього трудових обов`язків. Вину у нестачі відповідач визнав повністю та зобов`язався виплатити, але згодом перестав виходити на роботу та на будь-який зв`язок з представником позивача. 22.09.2017 року позивач направив відповідачу лист з проханням пояснити причини відсутності на робочому місці та надати відповідні пояснення щодо нанесеної ТОВ «ТАС-Фарма» матеріальної шкоди. Лист був отриманий особисто [PERSON] , однак відповідач жодних пояснень у будь-якій формі не надав. Наказом №309-к від 26.10.2017 року, [PERSON] звільнений з ТОВ «ТАС-Фарма». У п. 4.1 договору про колективну матеріальну відповідальність сторони погодили, що підставою для притягнення членів кооперативу до матеріальної відповідальності є матеріальна шкода, заподіяна розкраданням, нестачею, умисним знищенням або зіпсуванням матеріальних цінностей, а також їх знищенням або зіпсуванням через недбалість, що підтверджується інвентаризаційними документами. Відповідно до ст. 130 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського риску, а також за не одержані підприємством, установою, організацією прибутки і за шкоду, заподіяну працівником, що перебував в стані крайньої необхідності. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Відповідно до ч. 2 ст. 132 Кодексу законів про працю України, матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Як визначено у ст. 134 Кодексу законів про працю України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. Згідно ст. 1351 Кодексу законів про працю України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Посада фармацевта та тимчасово виконуючого обов`язки завідуючого аптеки №7 входить до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого Постановою Держкомпраці СРСР від 28.12.1977 року № 447/24. Відповідно до ст. 1353 Кодексу законів про працю України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ТАС-Фарма», згідно ст. 1351 Кодексу законів про працю України, укладено договір з [PERSON] про повну матеріальну відповідальність та забезпечено всі умови, необхідні для нормальної роботи та забезпечення повного збереження ввірених відповідачеві матеріальних цінностей; шкода заподіяна відповідачем при виконанні трудових обов`язків; вину у здійсненні недостачі відповідач визнав в повному обсязі, крім того, вина відповідача полягає у халатному відношенні до виконання своїх трудових обовязків; розмір шкоди розрахований відповідно до норм чинного законодавства та підтверджується інвентаризаційною відомістю від 04.09.2017 року, інвентаризаційним описом товарів. Таким чином, дані обставини підтверджують той факт, що позивачем дійсно були створені всі належні умови для нормальної роботи та забезпечення повного збереження ввірених відповідачеві матеріальних цінностей. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що шкода в розмірі 69107,24 грн. заподіяна ТОВ «ТАС-Фарма» винними діями [PERSON] , який є матеріально-відповідальною особою, тобто несе повну матеріальну відповідальність при виконанні останнім трудових обов`язків. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ТАС-Фарма» щодо стягнення з відповідача 69107,24 грн. у відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збій у розмірі 1762 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved