Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 04.01.2005 серії 1-НО № 418115. 07.08.2013 було зареєстровано шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище «Гапон») та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 07.08.2013 серії І-НО № 312373. Довідкою від 17.01.2015 № [NUMBER] про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції підтверджується те, що позивач [PERSON] та її діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], перемістилися з тимчасово окупованої території в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області з 05.11.2014. Висновком органу опіки та піклування Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітньої [PERSON], [INFO], від 20.07.2015 № 01-01-17/1440 підтверджується те, що дитина відвідує Новомиколаївську [PERSON] ступенів № 1 з січня 2015 року, до школи завжди приходить мати дитини, а батько жодного разу не зявлявся до школи. У судовому засіданні представником служби у справах дітей Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області було пояснено, що висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав було надано лише з підстав нетривалого проживання позивача на території Новомиколаївського району Запорізької області та відсутністю можливості зібрати докази про неналежне виконання батьком дитини його обовязків. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивача з грудня 2014 року та з цього часу жодного разу не бачила колишнього чоловіка позивача, [PERSON]. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема один з батьків. Однією з підстав для позбавлення батьківських прав, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обовязками. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною першою статті 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вищенаведеними доказами в їх сукупності, в тому числі і заявою відповідача від 15.07.2015 про відсутність заперечень проти позову, підтверджується факт свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обовязків щодо його дитини. Висновок органу опіки та піклування 20.07.2015 № 01-01-17/1440 про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав суд відхиляє, з огляду на недостатню його обґрунтованість, у звязку з чим цей висновок не відповідає інтересам дитини. З огляду на викладене, зважаючи на відсутність у справі будь-яких доказів, якими б спростовувались доводи позивача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) можуть присуджуватися у частині від доходу її батька. Згідно з частиною другою статті 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього кодексу (визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі). Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною першою статті 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Виходячи з наведених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З огляду на викладене, суд визнає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До позовної заяви позивачем додано квитанцію від 04.06.2015 № 30, якою підтверджується сплата позивачем судового збору в розмірі 243,60 грн., отже відповідна сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За правилом частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовна заява містила вимоги як майнового (про стягнення аліментів), так і немайнового характеру (про позбавлення батьківських прав), відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання такої позовної заяви судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Позивача, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Отже, виходячи з мінімальної ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, що, відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір», становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 243,60 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved