Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

сторони в шлюбі з 07.12.2012р., мають доньку [PERSON], [INFO] [PERSON] 20.10.2016р. звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на доньку [PERSON], 2013р.н., в розмірі 1/4ч. від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, мотивуючи тим, що спільне життя не склалося, вони часто сварились і конфліктували, як наслідок припинили подружні стосунки, спільно не проживають, примирення неможливе, також зазначила, що відповідач матеріально не забезпечує дитину. Просила шлюб розірвати та стягнути аліменти на доньку. В суді позивачка позов підтримала, пояснила, що 12-13 січня 2013р. покинула відповідача, з того часу сім'єю не проживають, подружніх стосунків не підтримують, вона втратила до нього добрі почуття, примирення між ними неможливе, настоює на розірвання шлюбу. Що відповідач утримання доньці не дає, вона не працює, а тому не в змозі самостійно забезпечувати дитину, просить стягувати з відповідача аліменти на доньку [PERSON], 2013р.н., в розмірі 1/4ч. від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Від стягнення судових витрат з відповідача відмовилась. Відповідач позов визнав, підтвердив пояснення позивачки про припинення подружніх стосунків з 12-13 січня 2013р., пояснив, що з цього часу вони сім'єю не проживають, він згідний надавати утримання дитині в розмірі 1/4ч. від заробітку. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов. З пояснень сторін, долучених до справи свідоцтва про шлюб і копії свідоцтва про народження (а.с. 3-4) убачається, що сторони в шлюбі з 07.12.2012р., мають доньку [PERSON], [INFO], з 12-13 січня 2013р. не підтримують подружніх стосунків через непорозуміння та сварки, дитина при позивачці і знаходиться на її утриманні, відповідач батьківства не оспорює, регулярного утримання доньці не дає. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Сторони, як убачається із їх пояснень в суді, 12-13 січня 2013р. припинили подружні стосунки та обоє не бажають поновлювати такі, настоюють на розірванні шлюбу. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, суд розриває шлюбу між сторонами. Наявність в сторін дитини, суд оцінює, як обставину, що заслуговує уваги, але не перешкоджає прийняттю рішення про розірвання шлюбу, оскільки дитина постійно при позивачці, спору з приводу її виховання між сторонами немає. За положеннями ст.ст. 84, 180, 183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд визначає розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Із пояснень сторін в суді встановлено, що позивачка не працює, їй одній матеріально важко утримувати доньку. Відповідач в судовому засіданні ствердив, що дійсно позивачка має потребу у коштах на утримання доньки, він працює робітником у ТОВ «Укрсвіт», що у м. Львові на вул. Кн. Ольги, 5 «в» і згідний сплачувати аліменти на доньку в розмірі 1/4ч. від заробітку, щомісячно. За наведеного, суд вважає встановленим, що позивачка зараз сама утримує дитину, їй одній матеріально важко, вона має потребу в коштах відповідача на утримання доньки, а той здатний надавати таке в розмірі 1/4ч. від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини. Відповідно до положень ст.ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави 551 грн. 20 коп. судових витрат.

Outcome: approved