Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , якою просило стягнути з нього збитки, завдані порушенням Правил користування електричною енергією для населення в розмірі 13690 гривень 62 копійки та судових витрат в розмірі 2102 гривні. І позивач, і відповідач просили розглянути справу без їх участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Позиції учасників. Аргументи позивача. Відповідач відповідно до договору про користування електричною енергією, з 12 червня 2008 року був побутовим споживачем послуги із постачання електричної енергії, яка надавалась йому за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, 17 серпня 2018 року за вказаною адресою представниками позивача було виявлено і зафіксовано відповідним актом самовільне (тобто без узгодження з позивачем) підключення до електромережі позивача, в обхід приладів обліку споживання відповідачем електричної енергії. У зв`язку із чим, позивач здійснив розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, яка є збитками позивача, внаслідок споживання відповідачем електричної енергії поза приладами обліку і склала 17113 гривень 28 копійок. І оскільки у добровільному порядку нараховану суму збитків, відповідач сплатив тільки частково, зокрема у розмірі 3422 гривні 66 копійок, а решту суми у розмірі 13690 гривень 62 копійки сплачувати відмовляється, її слід стягнути у судовому порядку. Строк позовної давності вважав таким, що був пропущений з поважних причин, зокрема через те, що звернутись до суду товариству не дозволяв фінансовий стан, а також карантин, що був встановлений на всій території України. Аргументи відповідача. Відповідач не заперечував проти наявності і обставин виникнення у нього боргу, але просив відмовити у задоволенні позову через пропуск позовної давності пред`явлення до нього позову для стягнення заподіяних збитків, без поважних причин. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Оцінка суду щодо фактів. На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: 12 червня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» (надалі за текстом - товариство) та [PERSON] був укладений договір № 240-018А про користування електричною енергією побутовим споживачем. За яким, згідно з пунктом 1.1., товариство, як енергопостачальник, взяло на себе зобов`язання надійно постачати [PERSON] , як побутовому споживачу, електричну енергію у необхідних обсягах, відповідно до загальної потужності його струмоприймачів (1,8кВт), з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а він зобов`язується оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим Договором (а.с.15-16,18-30,31-34,45-46). При цьому, за умовами відпуску [PERSON] електроенергії та її оплати (пункти 2 та 5 Договору), це відбувається із використанням лічильника, який є приладом обліку спожитої ним електричної енергії, на підставі фактичних показань якого та діючих тарифів, [PERSON] повинен здійснювати оплату спожитої ним електричної енергії, щомісяця (а.с.15-16). Також судом встановлено, що в силу положень пунктів 3.2.7 і 6.3.4. Договору, [PERSON] зобов`язаний узгоджувати з товариством нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності; а у випадку самовільного підключення до електромережі і споживання електричної енергії без приладів обліку чи розкрадання електричної енергії, він повинен нести відповідальність у вигляді відшкодування збитків товариства, вартість яких (як вартість спожитої необлікованої електричної енергії) визначається згідно з діючою методикою, затвердженою постановою НКРЕ України (а.с.15-16). 17 серпня 2016 року, за адресою: [ADDRESS] представниками товариства було встановлено самовільне підключення електричної проводки до електромережі товариства з порушенням схеми обліку та споживання електричної енергії поза приладом обліку, встановленого у [PERSON] , про що було складено акт про порушення № 001037 (а.с.6-7,8). Того ж дня, був складений акт № 182197 технічної перевірки/заміни/встановлення електролічильника, збереження пломб у побутового споживача (а.с.9), а також акт № 182243 технічної перевірки/заміни/встановлення електролічильника, збереження пломб у побутового споживача (а.с.10). Відповідно до протоколу №30 від 21 листопада 2016 року, на засіданні комісії по розгляду акту № 001037 від 17 серпня 2016 року про порушення Правил користування електричною енергією для населення, було прийнято рішення визнати акт про порушення таким, що складений правомірно і виконано розрахунок вартості не облікованої електроенергії, внаслідок порушення [PERSON] користування електричною енергією для населення (а.с.11,12). І за розрахунком обсягу та вартості не облікованої електричної енергії, здійсненої за період з 18.08.2013 року по 17.08.2016 року, вартість не облікованої електричної енергії, тобто збитків товариства склала 17113 гривень 28 копійок (а.с.12). [PERSON] рахунки на оплату не облікованої електроенергії, копію протоколу та розрахунок вартості не облікованої електричної енергії отримав у цей же день 21 листопада 2016 року (а.с.11). 29 листопада 2016 року, [PERSON] сплатив на користь товариства 3422 гривні 66 копійок (а.с.14,17,45-46,51-54). І у розпорядження суду не надано будь-яких доказів того, що у період з 30 листопада 2016 року і по день розгляду справи судом, [PERSON] сплатив на користь товариства яку-небудь грошову суму для погашення свого боргу (а.с.1-95). Разом з цим судом встановлено, що постановами державних виконавців від 23 січня 2017 року та від 12 вересня 2017 року рахунки товариства були арештовані (як існуючі, так і ті, що будуть відкриті в майбутньому), але спочатку у межах суми стягнення виконавчого збору у розмірі 103298469 гривень 87 копійок (а.с.65-71), а потім в межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору у розмірі 138989301 гривня 28 копійок (а.с.58-64). А 16 серпня 2019 року, постановою приватного виконавця про арешт коштів боржника, були арештовані рахунки товариства (як існуючі, так і ті, що будуть відкриті в майбутньому) у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця і витрат виконавчого провадження у розмірі 972609413 гривень 66 копійок (а.с.55-56). Також судом встановлено і те, що у 2017 (на підставі наказу виконуючого обов`язки генерального директора №127/ОС від 29 листопада 2017 року) та у 2018 роках (на підставі наказу виконуючого обов`язки генерального директора №38/ОС від 16 квітня 2018 року) змінювались істотні умови праці працівників товариства, зокрема певним працівникам товариства, визначеним у додатках №1-12 до цих наказів (але які, суду не надано) було встановлено неповний триденний робочий тиждень, на період з 07 лютого 2018 року по 06 липня 2018 року та з 09 липня 2018 року по 31 грудня 2018 року: з понеділка по середу із загальною тривалістю робочого часу 24 години на тиждень (а.с.72-74,75-78). І оскільки у добровільному порядку суму збитків завданих внаслідок споживання електричної енергії поза обліком, у розмірі 13690 гривень 62 копійки [PERSON] так і не сплатив, 13 липня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до нього, у якому просить стягнути вказану суму збитків (а.с.1-4). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Оцінка судом правовідносин учасників спору. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері постачання електричної енергії, в межах яких виник спір щодо права позивача, на відшкодування збитків, завданих відповідачем внаслідок споживання електричної енергії поза приладом обліку такого споживання, тобто, як із порушенням умов договору, так і з порушенням Правил користування електричною енергією для населення. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оцінка суду щодо права. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому із таких мотивів: Стаття 66 Конституції України встановлює, що кожен зобов`язаний відшкодовувати завдані ним збитки. А пунктом 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України уточнюється, що збитками, серед іншого, є і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Встановлені судом обставини у цій справі вказують на те, що між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини у сфері постачання електричної енергії (а.с.15-16), в межах яких виконуючи свій обов`язок щодо постачання електричної енергії щомісяця (а.с.14) позивач, отримав право вимагати у відповідача оплати щомісяця, поставленої йому електричної енергії, виходячи з обсягів споживання електричної енергії, зафіксованих приладом обліку та із застосуванням діючих тарифів (а.с.15-16). Але внаслідок самовільного підключення до електричної мережі позивача, відповідач став споживати електричну енергію поза приладом обліку, який фіксує об`єм споживання електричної енергії (а.с.6-8,11), і відповідно без її оплати в належних обсягах внаслідок чого, вочевидь, позивач не отримав доходів, які він міг би одержати за звичайних обставин (а.с.13-14), тобто якби його право на отримання оплати за спожиту електричну енергію на підставі засобів обліку спожитої енергії, не було порушено відповідачем. Тому суд погоджується із тим, що внаслідок самовільного підключення відповідачем до електричних мереж позивача і споживання електричної енергії поза приладом обліку такого споживання і без оплати спожитої електричної енергії таким шляхом, саме відповідач завдав збитки позивачу, оскільки останній не одержав доходів, які міг би реально одержати за звичайних обставин, і саме відповідач порушив цивільне право позивача на відшкодування збитків. При цьому суд відзначає, що своїм самовільним підключенням та споживанням електричної енергії поза приладом обліку спожитої електричної енергії, відповідач порушив не тільки пункт 3.2.7. договору (в частині узгодження нових підключень), а і положення пунктів 2 та 5 договору з якими, умовами відпуску [PERSON] електроенергії та її оплати є використанням лічильника, який є приладом обліку спожитої ним електричної енергії, і саме на підставі фактичних показань цього приладу та діючих тарифів, [PERSON] повинен здійснювати оплату спожитої ним електричної енергії, щомісяця (а.с.15-16). Цими ж діями, відповідач порушив і свої обов`язки передбачені пунктом 42 Правил користування електричної енергією для населення (що були затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року, і діяли на момент порушення), за якими побутовий споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; узгоджувати з енергопостачальником нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оцінка суду щодо способу захисту порушеного права. В силу положень пункту 8 частини 2 статті 16 ЦК України, відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав. А згідно з частиною 3 статті 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Тому тут, суд застосовує положення пункту 6.3.4. укладеного позивачем та відповідачем Договору за яким (а.с.15-16), [PERSON] взяв на себе обов`язок у випадку самовільного підключення до електромережі і споживання електричної енергії без приладів обліку чи розкрадання електричної енергії, понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків товариства, вартість яких (як вартість спожитої необлікованої електричної енергії) визначається згідно з діючою методикою, затвердженою постановою НКРЕ України (а.с.15-16). На момент виявлення порушення, а також на момент розгляду позивачем Акту про порушення (21 листопада 2016 року) діючою методикою, була Методика визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем правил користування електричною енергією, затверджена постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 04 травня 2006 року №562. І тому, з огляду на здійснений позивачем розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії (а.с.12-13), з урахуванням положень цієї методики та діючих у період порушення тарифів на електричну енергію для побутових споживачів (а.с.12), проти чого не заперечував відповідач, суд погоджується із правильністю здійсненого позивачем обрахунку своїх збитків, розмір яких склав 17113 гривень 28 копійок, який після здійснення відповідачем 26 листопада 2019 року оплати у розмірі 3422 гривні 66 копійок (а.с.17), склав 13690 гривень 62 копійок. Що повністю співпадає із сумою позовних вимог. Таким чином суд вважає встановленим те, що право позивача було порушено відповідачем і той спосіб захисту порушеного права, який обрав позивач визначено вірно. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Оцінка суду щодо строку позовної давності. \~ \~ \~ \~В силу положень частини 1 статті 256 та частини 1 статті 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому суд враховує, що за положеннями частини 1 статті 259 ЦК України, позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Але договором про користування електричною енергією побутовим споживачем, який уклали позивач і відповідач (а.с.15-16), строки позовної давності до будь-яких вимог, у тому числі і до вимог про відшкодування збитків, його сторони не збільшували. А інших домовленостей між позивачем та відповідачем, у письмовому вигляді щодо збільшення строків позовної давності, у розпорядження суду ні позивач, ні відповідач, не надали (а.с.1-95). Тому суд виходить із того, що для захисту свого порушеного права на відшкодування збитків, позивач повинен був звернутись до суду із позовом до відповідача протягом трьох років, як правильно визначили учасники спору, але вони помилились із визначенням дати виникнення права на звернення до суду із таким позовом, що суд обґрунтовує наступним. Перебіг позовної давності, як вказано у частині 1 статті 261 ЦК України, за загальним правилом починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Але, в силу положень частини 5 цієї ж статті (яке є спеціальним правилом), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. А тут суд враховує, що положеннями пункту 5.6.1. Договору, який уклали позивач і відповідач (а.с.15-16) вони передбачили, що збитки (вартість не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією для населення) сплачуються відповідачем шляхом перерахування ним грошових коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання у 30 денний строк з дня отримання рахунку. І судом вже було встановлено, що самовільним підключенням та споживанням електричної енергії в обхід засобу її обліку, тобто поза ним, відповідач порушив не тільки умови Договору, а й Правила користування електричною енергією для населення. Тому суд констатує, що позивач та відповідач встановили у своєму договорі, у письмовій формі, строк для виконання відповідачем зобов`язання щодо відшкодування збитків, тобто строк для оплати вартості не облікованої електричної енергії, яку вони правильно розглядали як збитки позивача. І цей строк, з огляду на встановлені судом обставини і вказані умови договору, почав свій перебіг з 22 листопада 2016 року, тобто з наступного дня, за днем коли відповідач отримав рахунки для виконання свого обов`язку щодо відшкодування збитків, якому кореспондує право позивача вимагати їх відшкодування. Суд визначив початок перебігу строку для виконання відповідачем свого обов`язку у 30 днів саме з 22 листопада 2016 року, а не з 21 листопада 2016 року (день, коли відповідач отримав рахунки), тобто з наступного дня після їх одержання, оскільки на підставі частини 1 статті 253 ЦК України перебіг будь-якого строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. І оскільки в силу положень частини 5 статті 261 ЦК України, як вже вказувалось судом, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, суд вважає, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права на отримання відшкодування збитків, для позивача почав свій перебіг з 22 грудня 2016 року, позаяк його право на отримання відшкодування шкоди почало порушуватись відповідачем з наступного дня після спливу строку у 30 днів для виконання зобов`язання із відшкодування шкоди (яким є 21 грудня 2016 року). І саме з цих міркувань, суд не погоджується з позиціями і позивача, і відповідача про визначення дати початку перебігу строку позовної давності для захисту позивачем свого порушеного права. Оскільки їх позиції не враховують наведеного вище правового порядку. Що стосується переривання строку позовної давності, то і позивач, і відповідач виходили із того, що оскільки відповідач 29 листопада 2019 року здійснив сплату коштів у розмірі 3422 гривні 66 копійок, то позовна давність була перервана, і тому саме з цієї дати строк давності почав свій перебіг заново (а.с.45-46,51-54). Але і тут суд вважає, що учасники спору помилились у своїх розрахунках. Дійсно, в силу положень частини 1 та 3 статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається занов о, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. \~ \~ \~ \~Проте перерватись може тільки той строк, який почав свій перебіг. А у випадку з позивачем, перебіг строку позовної давності для подання ним позову до суду почав свій перебіг з 22 грудня 2016 року, тому сплата 29 листопада 2019 року відповідачем грошових коштів у сумі 3422 гривні 66 копійок не могла перервати такий строк, оскільки він почав свій перебіг тільки з 22 грудня 2016 року. Своєю сплатою, відповідач просто виконав своє зобов`язання щодо відшкодування збитків позивачу до 22 грудня 2016 року, але не належним чином, оскільки сплатив не всю суму. Таким чином, оскільки відповідач станом на 21 грудня 2016 року не відшкодував позивачу збитки повністю, позивач отримав право вимагати сплати йому 13690 гривень 62 копійок з 22 грудня 2016 року, і саме з цієї дати почав свій перебіг строк позовної давності для подання ним до суду позову для захисту свого порушеного права на відшкодування збитків, який, з огляду на положення частини 1 статті 257 та частини 1 статті 254 ЦК України сплинув 22 грудня 2019 року, а не 29 листопада 2019 року, як помилково вважали і позивач, і відповідач. Положеннями частини 2 статті 267 ЦК України передбачено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Тому суд прийняв позовну заяву, яка є предметом розгляду, незважаючи на сплив позовної давності (а.с.1-4). Разом з цим, в силу положень частини 3 та частини 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представниця відповідача подаючи відзив на позов, одразу заявила про необхідність застосування позовної давності до вимог позивача і на цій підставі просила відмовити у задоволенні позову (а.с.45-46). Однак позивач подав відповідь на відзив, якою просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, та захистити його порушено право шляхом задоволення позову (а.с.51-79). Поважними причинами, на думку позивача, є фінансовий стан, в якому перебувало товариство у період строку позовної давності, а також карантин, що був встановлений на всій території України. Що стосується карантину, встановленого на всій території України і наявність положень закону, які продовжують строки позовної давності на час дії карантину, то тут суд виходить з наступного. Дійсно, з 12 березня 2020 року на всій території України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було введено карантин, який діє і досі, позаяк його дію до 31 грудня 2020 року продовжено постановою Кабінету Міністрів України №956 від 13 жовтня 2020 року. І дійсно, пунктом 5 Розділу І Закону України №540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України були доповнені пунктом 12 яким, серед іншого, строки, визначені\~статтею 257\~цього Кодексу, тобто строки позовної давності у три роки, були продовжені на строк дії такого карантину. Але цей закон набрав чинності у день його опублікування, тобто 02 квітня 2020 року, і він може застосовуватись тільки до тих строків позовної давності, які ще не спливли на момент набрання цим законом чинності. Оскільки продовженими можуть бути тільки ті строки, які ще не спливли. А строк позовної давності до вимог позивача, як вже було встановлено сплив 22 грудня 2019 року, а позов він подав тільки 13 липня 2020 року (а.с.1-4). \~ \~ \~ \~Що стосується фінансового стану позивача, то оцінюючи таку причину, на предмет поважності пропуску строку позовної давності, суд виходить з наступного. Позивач вказував на те, що для звернення до суду із позовом до відповідача, у період позовної давності, а це з 22 грудня 2016 року по 22 грудня 2019 року, він повинен був сплатити судовий збір, але об`єктивна можливість це зробити у нього була відсутня, оскільки рахунки товариства були арештовані та навіть забезпечити можливість своєчасного отримання працівниками навіть зменшеного розміру заробітної плати не було, позаяк товариство двічі переходило до скороченого 3-денного тижня (а.с.51-54). Суд враховує також, що товариством надано докази того, що 23 січня 2017 року та 12 вересня 2017 року рахунки товариства були арештовані державними виконавцями (як існуючі, так і ті, що будуть відкриті в майбутньому), спочатку у межах суми стягнення виконавчого збору у розмірі 103298469 гривень 87 копійок (а.с.65-71), а потім в межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору у розмірі 138989301 гривня 28 копійок (а.с.58-64). При цьому 16 серпня 2019 року, постановою приватного виконавця про арешт коштів боржника, були арештовані рахунки товариства (як існуючі, так і ті, що будуть відкриті в майбутньому) у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця і витрат виконавчого провадження у розмірі 972609413 гривень 66 копійок (а.с.55-56). Суд також погоджується і з тим, що у період строку позовної давності (з 22 грудня 2016 року по 22 грудня 2019 року) при зверненні товариством до суду із вимогою до відповідача про відшкодування збитків у розмірі 13690 гривень 62 копійки, в силу положень підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік», позивач повинен був би сплатити судовий збір (у 2016 році у розмірі 1378 гривень; у 2017 році 1600 гривень; у 2018 році 1762 гривні; у 2019 році у розмірі 1921 гривня). Але суд не може погодитись із тим, що арешт рахунків позивача сам по собі, можна визнати поважною причиною пропуску строку позовної давності та прийняти надані позивачем докази, як такі, що підтверджують повну та об`єктивну неможливість подання позивачем позову, із сплатою судового збору у вказаному розмірі, у період з 22 грудня 2016 року по 22 грудня 2019 року. Оскільки із наданих позивачем доказів вбачається, що у період з 22 грудня 2016 року до 23 січня 2017 року, коли позивач вже мав право на звернення до суду із позовом до відповідача, рахунки товариства взагалі не були арештованими. Коли рахунки стали арештованими (хоча суд і враховує, що арешту підлягали, як існуючі на момент арешту рахунки, так і ті, що будуть відкриті в майбутньому) рахунки підлягали арешту виключно в межах суми, на яку накладався арешт. А позивачем не надано будь-яких доказів того, що на всіх рахунках товариства не було сум більших, ніж ті, на які було накладено арешт або взагалі, що на рахунках залишались кошти у меншому розмірі ніж ті, на які було накладено арешт, аби суд зміг погодитись що у товариства взагалі не було можливості сплатити судовий збір у вказаних розмірах (а.с.1-95). Тобто суд вважає, що позивач не довів свою абсолютну неспроможність оплатити судовий збір у період строку позовної давності для звернення до суду. Суд також відзначає, що протягом строку позовної давності (у період з 22 грудня 2016 року по 22 грудня 2019 року) діяли положення статті 8 Закону України «Про судовий збір», які передбачали можливість вирішення судом питання, як щодо відстрочення або розстрочення сплати судового збору при подачі позову, так і питання щодо зменшення його розміру або взагалі звільнення позивача від його сплати. А підставою для розгляду судом такого питання, як раз і був фінансовий стан особи, яка звертається із позовом. Тобто, у період строку позовної давності (у період з 22 грудня 2016 року по 22 грудня 2019 року), позивач мав правові можливості звернутись із позовом до відповідача навіть без сплати судового збору. Так, суд не може констатувати факт того, що з огляду на ситуацію, в якій опинився позивач судовий збір, який він повинен був би оплатити, суд би відстрочив або розстрочив чи зменшив або звільнив його від такої сплати. Але з невідомих суду причин, позивач цього навіть не спробував зробити. Що стосується відсутності у позивача, у період позовної давності, можливості навіть своєчасного сплачувати працівникам їх винагороду і перехід товариства до скороченого 3-денного тижня, то тут суд виходить з такого. Строк позовної давності почав свій перебіг з 22 грудня 2016 року, а перша істотна зміна умов праці робітників позивача відбулась на підставі наказу від 06 лютого 2017 року, про що вказано у пункті 1 наказу позивача від 29 листопада 2017 року (а.с.72-74). Але цей перший наказ суду не надано і він не може встановити дату, з якої і на яких умовах відбулась зміна істотних умов праці його працівників. Разом з цим, надані суду накази від 29 листопада 2017 року та від 16 квітня 2018 року (а.с.72-78) вказують на те, що по-перше, дія цих наказів мала місце не протягом безперервного часу протягом строку позовної давності. А по-друге, оскільки із наданих суду доказів неможливо встановити кількість працівників, які були переведені на неповний триденний робочий тиждень (а.с.72-78) суд не може погодитись із тим, що переведеними були всі працівники. І головне, суду не надано будь-яких доказів того, що навіть за таких умов праці працівників товариства, останнє весь цей час потрапило і продовжувало перебувати в умовах неможливості сплати судового збору у вказаних розмірах, протягом усього строку позовної давності. Проте суд не може погодитись із тим, що у період строку позовної давності позивач при зверненні до суду сплачував судовий збір в передбаченому законом розмірах (а.с.80-88). Оскільки надані нею докази у вигляді двох ухвал суддів Сєвєродонецького міського суду та однієї ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області (констатації такого факту не містять), а три ухвали Луганського апеляційного суду хоча і містять відомості про те, що судовий збір за подання апеляційної скарги позивача сплачений у повному обсязі, такі відомості не містять вказівки на те, що судовий збір сплачений саме позивачем. А тут суд нагадує, що Закон України «Про судовий збір» (в редакції, чинній у період строку позовної давності) не містив вказівки на те, що судовий збір повинен бути сплаченим саме позивачем. І оскільки суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях, у тому числі про те, що саме позивач сплатив судовий збір, а не інша особа, суд не вважає, що у його розпорядження надані докази, які підтверджують сплату позивачем у період строку позовної давності судового збору, в інших судових справах. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Висновок суду по суті позовних вимог. Таким чином, оскільки право позивача на відшкодування збитків було порушене відповідачем, але строк позовної давності для захисту порушеного права позивача сплинув, у задоволенні позову, на цій підставі, слід відмовити у повному обсязі. Тобто в силу положень частини 4 статті 267 ЦК України, і відсутності поважних причин пропуску цього строку позивачем. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Висновок суду щодо судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102 гривні, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.5), але позов задоволенню не підлягає повністю, у розподілі судового збору, тобто його стягненні із відповідача, слід відмовити теж повністю. Таким чином,

Outcome: dismissed