Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

ТОВ «Атланта» (надалі Позивач) 25 грудня 2015 року звернулося до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) як до фізичної особи про стягнення штрафної санкції в сумі 29 900 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 28 липня 2015 року між сторонами було укладено договір №58/18 про надання послуг, за яким відповідач зобовязаний надати позивачу інформаційно посередницькі послуги, повязані з придбанням обєкта нерухомості земельної ділянки, яка розташована в с. Ліски, вул. Придорожня, 55Б/2, Комінтернівського району, Одеської області, а замовник (позивач) зобовязаний оплатити надані послуги у розмірі, в строки та в порядку, визначеним договором. За невиконання умов договору, який є обовязковим до виконання, відповідач зобовязаний сплатити штраф на користь позивача в розмірі 100 відсотків вартості послуг, у відповідності до п.9 договору, що складає 29 900 грн. Просить суд задовольнити позов повністю та стягнути з відповідача також судовий збір. В судове засідання позивач не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, в заяві до суду на позовних вимогах наполягає та просить суд задовольнити повністю позов та стягнути з відповідача на його користь вказану суму. Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді. Про причину неявки до суду відповідач суд не повідомив, заяв та клопотань до суду від нього не надійшло. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді, оскільки поштові повідомлення за його місцем реєстрації повернулись до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні гарантується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Конституцією України, зокрема ст. 64 гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 525, 526, 530, 610-612, 610-615, 629, 649 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У разі порушення виконання зобовязання наступають правові наслідки, встановлені договором або договором, зокрема і сплата неустойки. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У разі порушення виконання зобовязання наступають правові наслідки, встановлені договором або договором, зокрема і сплата неустойки. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 28 липня 2015 року між сторонами було укладено договір №58/18 про надання послуг, за яким відповідач зобовязаний надати позивачу інформаційно посередницькі послуги, повязані з придбанням обєкта нерухомості земельної ділянки, яка розташована в с. Ліски, вул. Придорожня, 55Б/2, Комінтернівського району, Одеської області, а замовник (позивач) зобовязаний оплатити надані послуги у розмірі, в строки та в порядку, визначеним договором. За невиконання умов договору, який є обовязковим до виконання, відповідач зобовязаний сплатити штраф на користь позивача в розмірі 100 відсотків вартості послуг, у відповідності до п.9 договору, що складає 29 900 грн. Судом також встановлено, що між сторонами також було укладено договір №58/18 від 28 липня 2015 про намір укласти угоду щодо продажу земельної ділянки (не вказано чи то присадибна земельна ділянка чи ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) строком до 10 вересня 2015 року. До суду також не надано докази правомірності укладення такої угоди із власником землі, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, виданого власнику, оскільки діє заборона на продаж земельної ділянки. Суд дійшов висновку, що позивачем не було надано до суду належних, достовірних та допустимих доказів, що право позивача було порушено саме з вини відповідача, а порушене право підлягає захисту. Суд приймає до уваги, що позивачем також не було доведено вину відповідача [PERSON] (як фізичної особи) саме з приводу неналежного виконання ним своїх зобовязань. Судом встановлено, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту свого права, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли між сторонами та не передбачений в ст.16 ЦК України. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності своїх вимог, а також

Outcome: dismissed