Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просило усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом: визнання втрати права користування житловим приміщенням, забезпечення вільного доступу до квартири; виселення та зняття з реєстрації в примусовому порядку відповідача та третіх осіб з житлового приміщення, а саме: квартири під номером [ADDRESS], та стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2017 року відкрито провадження у справі. 18 травня 2017 року представником позивача [PERSON] подано уточнюючу позовну заяву, відповідно до вимог якої, збільшено розмір судових витрат, який складає 6400,00 грн. 10 січня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON]. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєструвало право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 106,90 кв.м., житловою площею 58,10 кв.м. Підставою для реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, є Іпотечний договір №6203, який виданий 03.06.2005 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозова С.В., Договір про відступлення прав зі іпотечним договором №6970, який виданий 28.11.2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., Договір про передачу прав за іпотечним договором №2187, який виданий 28.11.2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та додаток №1 від 28.11.2012. Право власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №19777811 від 31.03.2014 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №84383592 від 06.04.2017 року. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання в будинку, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась. Заслухавши пояснення представники позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 03 червня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір жилого приміщення, зареєстрованого в реєстрі під №6204 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозова С.В. (а.с.4) За умовами п. 1 Іпотечного договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виникнення грошових зобов'язань Іпотекодавця за Кредитним договором №44/л-р від 29 березня 2005 року, а саме по поверненню в повному обсязі отриманих, в порядку та на умовах відповідно до Кредитного договору, кредитних коштів у сумі 140000 доларів США. Зобов'язання по поверненню отриманого кредиту за Кредитним договором в термін до 29 березня 2015 року. Пункт 2 Іпотечного договору передбачає, що на забезпечення виконання Основного зобов'язання, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру під номером [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцеві на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого 01 квітня 2005 року Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за номером №3060 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 11 квітня 2005 року в реєстровій книзі №д.393-52 за реєстровим №43999. За умовами п.3 Іпотечного договору, предмет іпотеки має загальну площу 106,90 кв.м., житлову площу 58,10 кв.м. і складається з 3 кімнат в придатному для житла стані. Інвентаризаційна оцінка Предмета іпотеки згідно довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №1060130 від 25 травня 2005 року становить 208 051 грн. 77 коп. (а.с.4) Угода, в якій відбувається заміна однієї зі сторін, є уступкою права вимоги. Факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), у якому відбувається заміна кредитора, є різновидом таких угод. Тобто, факторинг - це комплекс кредитно-фінансових операцій з продажу боргових прав одного підприємства іншому суб'єкту-фактору за плату (Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що факторинг є фінансовою послугою). Фактором можуть виступати банки, інвестиційні та кредитні організації, що мають ліцензію на надання кредитів іншим особам під відсотки. Поняттю продаж боргових прав тотожні поняття «продаж дебіторської заборгованості» та «продаж прав боргових вимог». Відповідно до положень статей 1077, 1078 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» ,яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» укладено Договір про відступлення прав за іпотечними договорами. (а.с.18 ) 28 листопада 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір про передачу прав за іпотечним договором, за яким право вимоги за Іпотечним договором № 6203 від 03 червня 2005 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON], перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». (а.с. 19-21) Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 31 березня 2014 року, вбачається, що на підставі Рішення державного реєстратора Сіволіна М.Ю. держреєстратором внесено запис від 26.03.2014 за №11944282 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], за суб'єктом ТОВ «Кредитні ініціативи». (а.с. 5) Виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору на підставі іпотечного договору, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в Іпотечному договорі від 03 червня 2015 року. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; у безпірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. (п.п. 12.1, 12.2 Договору іпотеки). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку») За змістом положень частини 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку») Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодеожателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». Водночас, можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14.09.2016 року у справі № 6-1219 цс16. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки було зареєстровано державним реєстратором, на підставі Договору іпотеки, а не на підставі вищезгаданого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Звертаючись з цим позовом до суду, позивачем не долучено докази, які мали підтвердити той факт, що на момент реєстрації державним реєстратором Рябоконь О.І. права власності на квартиру [ADDRESS], як на предмет іпотеки, в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, був наявний Договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, що унеможливлює з'ясувати підстави набуття ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Виходячи з предмету позову, ТОВ «Кредитні ініціативи» пред'явило позов до [PERSON], як колишнього власника майна, та [PERSON], члена сім'ї, що перебувало в іпотеці, з вимогами усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання втрати права користування житловим приміщенням, забезпечення вільного доступу, виселення та зняття з реєстрації в примусовому порядку з житлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], посилаючись на положення ст. ст. 202, 316, 317, 319, 321, 328, 346, 657 Цивільного кодексу України, якими регулюється захист прав власника. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено до позову, позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі, після набуття позивачем права власності на квартиру, попереджалися про виселення та в добровільному порядку звільнили квартиру, як і відсутні інші докази, які мали підтвердити факт не проживання відповідачів в квартирі, що була передана в іпотеку, більше одного року, що є предметом доказування у розумінні положень ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України. В той же час, передача майна в оренду колишнім власником житла та проживання в помешканні сторонніх осіб, не є підставою вважати втрату відповідачами права на користування житлом, тому в розрізі даного спору ці докази не є належними та допустимими в частині доведення обставин не проживання відповідачів в квартирі. В той же час, заявляючи окремо вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування майно шляхом забезпечення вільного доступу ТОВ «Кредитні ініціативи» до квартири [ADDRESS], позивачем не наведено правових підстав для застування такого способу захисту для відновлення порушених прав власника житла, в той час за відсутності належних доказів, які мали підтвердити дотримання ТОВ «Кредитні ініціативи» процедури попередження відповідача, як Іпотекодателя, про вчинення дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, направлення досудової вимоги про виселення відповідача, з урахуванням положень ст. 109 Житлового кодексу України, за встановлених обставин суд вважає позовні вимоги в цій частині безпідставними та не доведеними належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.78 Цивільного процесуального кодексу України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ч.1 ст. 4 ЦПК України) Відповідно до ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст. 316-319, 325, 386, 391 та 405 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України під правом власності слід розуміти право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і тільки власникові у повній мірі належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тільки він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, в тому числі і через суди. В силу глави 3 ЦК України та статей 13, ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зокрема, якщо власник, має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, то він може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, в тому числі, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов), або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Зазначене у повній мірі стосується і прав власника квартири. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої ст.13 Цивільного процесуального кодексу України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, забезпечення вільного доступу до квартири, виселення та зняття з реєстрації в примусовому порядку є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed