Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Сторони уклали шлюб у 2006 році, від якого неповнолітніх дітей не мають. 30.12.2006 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON], в якому зазначив, що через різні характери, а від цього виникнення постійних сварок через дрібниці, подальше спільне подружнє життя з відповідачкою стало неможливим, у зв'язку з чим, вони стали проживати окремо один від одного. Неодноразові звернення до відповідачки з проханням звернутися до органу РАГС з спільною заявою про розірвання шлюбу остання ігнорує, тому просив ухвалити судове рішення про розірвання їх шлюбу. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання на виклик суду не з'явилася, проте направила на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи без її участі, пред'явлений до неї позов визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу з позивачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходе такого висновку. Зміст позовної заяви вказує на те, що у зв'язку з погіршенням взаємовідносин, подружжя остаточно припинили сімейні та подружні стосунки, сторони проживають відокремлено, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають, жоден з них не вживав заходів для примирення та збереження сім'ї, тому наполягання позивача на розірванні шлюбу і визнання відповідачкою пред'явленого до неї позову базуються на неможливості подальшого спільного життя і збереження сім'ї. При цьому сторони не дійшли добровільної згоди щодо спільного звернення з заявою про розірвання їх шлюбу до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. За таких обставин, у суду складається достатня переконаність у наявності стійкого волевиявлення подружжя, спрямованого на припинення сімейних стосунків, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що згідно до ст.112 СК України є підставою для задоволення позову про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved