Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Редік» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 12 грудня 2016 року між ТОВ «Редік» та [PERSON] було складено Акт прийому-передачі майна з Статутного капіталу. Відповідно до п. 1 Акту, ТОВ «Редік» передає у приватну власність [PERSON], а [PERSON] зобов»язується прийняти у власність: -нерухоме майно, а саме будівля спортивного залу з добудовою (І черга) літ. «А-3», загальною площею 706,9 кв.м., що розташований за адресою: м. Рівне, вул. Замкова, 20, реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна: 35792429, форма власності приватна, вартістю 650\~000,00 грн.; -нерухоме майно, а саме незавершене будівництво, добудова (офісні приміщення) «А»-3», що розташований за адресою: м. Рівне, вул. Замкова, 20, реєстраційний номер об»єка нерухомого майна: 823912456101, форма власності приватна, вартістю 350\~000,00 грн. П. 2 Акту встановлено, що ТОВ «Редік» передає вищевказане майно [PERSON], яке оцінюється в розмірі 1\~000\~000,00 грн. П. 3 Акту встановлює обов»язок [PERSON] внести грошові кошти в еквіваленті вартості майна, що йому передано. 20.03.2017 року ТОВ «Редік» було надіслано [PERSON] вимогу про виконання умов Акту приймання-передачі майна з Статутного капіталу від 12.12.2016 року, якою [PERSON] було надано сім календарних днів для сплати 1\~000\~000,00 грн. на рахунок ТОВ «Редік» з дня отримання даної вимоги. Однак, на даний час грошові кошти відповідачем не сплачені. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просить суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення на його адресу. Про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Суд вважає зібраних в справі доказів достатньо для вирішення справи по суті, тому розглядає справу у відсутності відповідача в заочному порядку зі згоди представника позивача. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Судом встановлено, що 12 грудня 2016 року між ТОВ «Редік» та [PERSON] було складено Акт прийому-передачі майна з Статутного капіталу (а.с. 8). Відповідно до п. 1 Акту, ТОВ «Редік» передає у приватну власність [PERSON], а [PERSON] зобов»язується прийняти у власність: - нерухоме майно, а саме будівля спортивного залу з добудовою (І черга) літ. «А-3», загальною площею 706,9 кв.м., що розташований за адресою: м. Рівне, вул. Замкова, 20, реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна: 35792429, форма власності приватна, вартістю 650\~000,00 грн.; - нерухоме майно, а саме незавершене будівництво, добудова (офісні приміщення) «А»-3», що розташований за адресою: м. Рівне, вул. Замкова, 20, реєстраційний номер об»єка нерухомого майна: 823912456101, форма власності приватна, вартістю 350\~000,00 грн. П. 2 Акту встановлено, що ТОВ «Редік» передає вищевказане майно [PERSON], яке оцінюється в розмірі 1\~000\~000,00 грн. П. 3 Акту встановлює обов»язок [PERSON] внести грошові кошти в еквіваленті вартості майна, що йому передано. Судом встановлено, що 20.03.2017 року ТОВ «Редік» було надіслано [PERSON] вимогу про виконання умов Акту приймання-передачі майна з Статутного капіталу від 12.12.2016 року, якою [PERSON] було надано сім календарних днів для сплати 1\~000\~000,00 грн. на рахунок ТОВ «Редік» з дня отримання даної вимоги (а.с. 9). Однак, на даний час грошові кошти відповідачем не сплачені. Також у позовній заяві позивач стверджує про те, що Сторонами акту прийому-передачі майна з Статутного капіталу від 12 грудня 2016 року є юридична особа ТОВ «Редік» та учасник ТОВ «Редік» фізична особа [PERSON]. Як стверджує позивач, даний спір виник не з корпоративних правовідносин, а нерухоме майно, що зазначене в акті прийому-передачі, було відчужене відповідачу не з підстав виконання ним прав та обов»язків як учасника товариства. Нерухоме майно було відчужене підприємством відповідачу з підстав укладення ним договору купівлі-продажу майна з статутного капіталу. ТОВ «Редік» в даному випадку є продавцем, а [PERSON] покупцем. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим\~статтею 203\~цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Оскільки позивач стверджує про те, що було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, то, виходячи з аналізу ст. ст. 657, 207, 208, 209 ЦК України, такий договір підлягає укладенню у письмовій формі і нотаріальному посвідченню. Проте позивачем такий договір купівлі-продажу нерухомого майна до матеріалів справи не наданий. Інших належних та допустимих доказів укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна у письмовій формі та його нотаріального посвідчення також не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 76 ЦПК України \~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте позивачем не надано до матеріалів справи доказів виконання сторонами умов договору купівлі-продажу, а, навпаки, позивач покликається на невиконання умов договору купівлі-продажу з боку відповідача. Отже, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу, на який покликається ТОВ «Редік» як на підставу стягнення заборгованості з [PERSON], є нікчемним. Крім того, відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно із ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Проте, як вбачається із акта прийому-передачі майна з статутного капіталу від 12.12.2016 року в порушення вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України від імені ТОВ «Редік» майно передав директор [PERSON] та майно прийняв [PERSON], тобто директор ТОВ «Редік» в даному випадку діяв у власних інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже, в даному випадку підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за нікчемним договором купівлі-продажу нерухомого майна відсутні, а тому позовні вимоги ТОВ «Редік» про стягнення заборгованості не підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed