Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.09.2012 року і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку Ярину, [INFO]. [PERSON] звернулась з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, відповідач не зважав на її думки, погляди, плани, не вживав заходів до зміцнення сімейних відносин, матеріально сімю не підтримував, вихованням доньки не займався, ставив власні інтереси вище сімейних, у звязку з чим виникали сварки, поглиблювався сімейний розлад. Шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, та доповнила, що протягом останніх трьох років вони з відповідачем проживають окремо один від одного, оскільки відповідач проживає в Італії, спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин. Вона втратила до відповідача хороші почуття, категорично наполягає на розірванні шлюбу, вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні. Просить позов задовольнити. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав і про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 19.09.2012 року у Залізничному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №320 (а.с.4), і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку Ярину, [INFO]. Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного протягом останніх трьох років, оскільки відповідач проживає в Італії, з того часу не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, стверджує, що остаточно втратила до відповідача хороші почуття. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 487,20 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1).

Outcome: approved