Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.10.1995 року і від спільного подружнього життя мають двох повнолітніх дітей. [PERSON] звернувся з позовом в суд про розірвання шлюбу між ним та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, через різні погляди на життя, несумісність характерів, часті конфлікти, чому вони довгий час проживають окремо один від одного, не спілкуються, не підтримують сімейних відносин. Зазначив, що втратив до відповідачки почуття поваги і любові, внаслідок чого подальше спільне проживання є недоцільним та неможливим. Шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сімї є неможливим та недоцільним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого та доповнив, що вони з відповідачем з вересня 2014 року проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть і не підтримують жодних відносин. Вважає, що всі можливості для примирення вичерпані, будь-які підстави для збереження сімї відсутні, категорично наполягає на розірванні шлюбу. При цьому, зазначив, що має іншу жінку, з якою чекає дитину і має намір створити сімю. Просить позов задовольнити. Відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, що стверджується актом ЛКП «Сяйво», в судове засідання не зявилася, заяви про розгляд справи за його відсутності не подала і про причини своєї неявки суд не повідомила. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 06.10.1995 року в Тутовицькій сільській раді Сарненського району Рівненської області, актовий запис № 30 (а.с.6), від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Також встановлено, що сторони проживають окремо один від одного з вересня 2014 року, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, при цьому відмітив, що має іншу жінку, з якою бажає створити сімю і з якою чекає дитину. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї [PERSON] неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати. З огляду на те, що позивач просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved