Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~Стислий виклад позицій сторін: \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею та відповідачем по Ѕ частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за кадастровим номером 2622888201:01:003:0098, яка розташована по [ADDRESS] , вирішити питання судових витрат. \~ \~ \~ \~Свої вимоги мотивує тим, що з 07.09.2009 по 11.10.2018 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування в шлюбі вони побудували житловий будинок, який розташований на приватизованій земельній ділянці, що по [ADDRESS] . На даний час шлюб між ними розірваний. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.09.2019 житловий будинок між сторонами поділено і визнано за кожним по Ѕ частини. Однак, на даний час вона не може в повній мірі володіти, користуватися та розпорджатися своєю часткою будинку, оскільки земельна ділянка для обслуговування житлового будинку зареєстрована та належить вцілому відповідачу, про що свідчить державний акт на земельну ділянку. Тому вважає, що має право на визнання за нею Ѕ частини вказаної земельної ділянки, на якій розташована її частина будинковолодіння з моменту отримання та реєстрації права власності на Ѕ частину, у зв`язку із чим позивачка змушена звернутися до суду із даним позовом. Представник позивачки адвокат Витвицький В.В. до судового засідання подав письмову заяву, в якій позов підтримав, просить його задовольнити в повному обсязі, справу заслухати у його відсутності та у відсутності позивачки. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с.31). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 10.11.2020 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов , роз`яснено право пред`явлення зустрічного позову. Ухвалою суду від 08.12.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 08.12.2020 представник позивача адвокат Витвицький В.В. подав письмову заяву про проведення судового засідання у їхній відсутності, позов підтримали. Не заперечують щодо проведення заочного розгляду справи (а.с.27). Від відповідача будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляв він про причини своєї неявки в судові засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: сторони по справі перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.10.2018 (а.с.7). Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами побудоване домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.09.2019 житловий будинок між сторонами поділено і визнано за кожним по Ѕ частині. Рішення набуло законної сили 30.10.2019 (а.с.8-9). У відповідності до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] зареєстровано Ѕ частину житлового будинку, який розташовано в [ADDRESS] (а.с.10). Проте, тільки відповідач [PERSON] являється власником земельної ділянки, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с.Тужилів Калуського району Івано-Франківської області, кадастровий номер 2622888201:01:003:0098, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 25.01.2012 (а.с.11). Таким чином, між сторонами виник спір щодо права власності на земельну ділянку, на якій розташований поділений між ними житловий будинок. Оцінка суду: врахувавши позицію позивачки, висловлену в її позовній заяві та підтриману нею у заяві, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. На відміну від норми ст. 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, ч. 1 ст. 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд. Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташованій на ній, також визначається на підставі договору ч. 2 ст. 120 ЗК України. Ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадках переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Оцінюючи положення статті 120\~ЗК України, спірна земельна ділянка з моменту отримання і реєстрації права власності на об`єкт Ѕ частину житлового будинку, є предметом поділу між сторонами. Ч. 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням ст. 183 ЦК України. Аналогічні положення закріплено у ч. 3 ст. 88 ЗК України. За нормою ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Суд вважає доведеними доводи позивачки про те, що Ѕ частина об`єкта нерухомості житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , належить їй на праві власності, та зійснено відповідну реєстрацію вказаного права. Від відповідача будь-яких заперечень чи спростувань з приводу викладених у позові обставин до суду не поступало. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що слід поділити земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, та частка кожного зі сторін повинна відповідати розміру належної кожному частки житлового будинку, тобто за позивачкою слід визнати право власності на Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за кадастровим номером 2622888201:01:003:0098, яка розташована по [ADDRESS] . Щодо визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за кадастровим номером 2622888201:01:003:0098, яка розташована по [ADDRESS] , за відповідачем по справі [PERSON] , то суд не вправі вирішувати дане питання, оскільки він являється не позивачем по даній справі, а відповідачем, зустрічного позову з такою чи будь-якою іншою вимогою він не заявляв. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів, а тому позов [PERSON] , яка, до того ж не є уповноваженим представником [PERSON] , в частині вирішення питання щодо його прав на 1/2 частину земельної ділянки, суперечить основним положенням ЦПК України, тому в цій частині позову слід відмовити. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення. Розподіл судових витрат: У відповідності\~ст.141 ЦПК\~суд стягує з відповідача судові витрати. На підставі викладеного, ст.ст. 88, 120, 125 ЗК України, ст.ст. 356, 364, 367 ЦК України, ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 282, 289 ЦПК України, суд

Outcome: partial