Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ) 10.11.2014 року звернулось до суду з позовом, в якому з урахуванням доповнень просило стягнути з відповідачів солідарно: заборгованість за кредитним договором, що утворилась станом на 14.01.2015 року в загальній сумі 27 967, 88 доларів США з переведенням валюти в гривню за курсом встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, яка складається із 18,470,91 доларів США борг основної суми кредиту, 9 496,97 доларів США борг за процентами; а також сплачений судовий збір в сумі 3654 грн. В обґрунтування позову позивач вказував, що 05.06.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» (далі Банк) та [PERSON] було укладено кредитний договір за яким Позичальник отримала кредит у сумі 30 000 доларів США та зобов'язувалась в порядку і на умовах визначених у кредитному договорі сплачувати платежі в сумах та строках визначених договором. Також, цього ж дня між названим Банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність за належне виконання позичальником умов кредитного договору. 11.06.2012 року Банк відступив для ТОВ відповідно до укладеного між ними договору факторингу свої права вимоги за зобов'язаннями позичальника по вказаному кредитному договору. Оскільки [PERSON] не виконувала умови кредитного договору у неї утворилась заборгованість зазначених вище сум, у зв'язку з чим їй, направлялась вимога про дострокове повернення кредиту, на що вона не відреагувала. В свою чергу [PERSON] заявила зустрічний позов в якому просила встановити нікчемність правочину договору факторингу № 4 від 11.06.2011 року укладеного між Банком та ТОВ «Кей-Колект», додаток № 1 до цього договору в частині передачі (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 11164410000 від 05.06.2007 року про надання споживчого кредиту від первинного кредитора Банку до нового кредитора ТОВ стосовно вимог до [PERSON], а також визнати вказаний договір факторингу недійсним. В обґрунтування вимог цього позову [PERSON] зазначала, що оспорюваний нею договір факторингу укладено з порушенням встановлених законодавством правил. Зокрема, фактором у договорі виступає господарюючий суб'єкт , який не відноситься до банківського сектору України, не має відповідної ліцензії Національного Банку України на здійснення банківської діяльності, а також на здійснення валютних операцій, а тому цей правочин не може мати жодних юридичних наслідків для третіх осіб. Крім цього спірний договір на думку позивачки є відповідно до ч.2 ст. 228 ЦК України нікчемним, оскільки порушує її конституційне право на власність - незаконне обтяження будинку. В судовому засіданні представники ТОВ та Банку первісний позов підтримали, а зустрічний позов не визнали. Представник відповідачки [PERSON] первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала. Крім цього подала заяву про застосування щодо позову ТОВ строку позовної давності, який на її думку пропущено. Відповідач [PERSON] будучи викликаний через оголошення в пресі в судові засідання не з'явився. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази суд вказує про таке. Встановлено, що 05.06.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11164410000 згідно умов якого, з урахуванням доповнень, позичальник отримав споживчий кредит в сумі 30 000 грн. зі сплатою процентів у розмірі 13,50% річних, та зобов'язувався повернути кредит у повному обсязі в терміни і розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 04 червня 2017 року. (пункт 1.2 кредитного договору). Для забезпечення виконання кредитного договору 05.06.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки. Згідно з пунктами 1.3, 1.4 зазначеного договору поручитель зобов'язувався солідарно відповідати перед Банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 11164410000 у повному обсязі, як й позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором. Після 05.04.2011 року позичальник припинив сплачувати будь-які платежі на погашення кредиту. 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4 відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передало у власність ТОВ, а останнє прийняло права вимоги із обсягом визначеним у Додатку 1 цього Договору, а також із переходом усіх прав за всіма договорами забезпечення зокрема та в їх оплату надало грошові кошти в розпорядження Банку за плату та на умовах , визначеним цим Договором. 09.07.2014 року позивач направив для [PERSON], [PERSON] листи в яких повідомив боржника та поручителя про відступлення права грошової вимоги для нього, та заявив вимогу про погашення протягом 30 днів заборгованості за кредитним договором від 05.06.2007 року, яка станом на 01.12.2013 року становила 26776,88 доларів США. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 05.04.2011 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом ТОВ звернулось 10.11.2014 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком погашення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, в даному випадку, слід дійти висновку про те, що позовна давність для ТОВ про повернення [PERSON] кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто з 10 листопада 2011 року. (трьохрічний термін від дня подачі до суду позову). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Отже, оскільки позичальник та поручитель несуть солідарну відповідальність за невиконання умов кредитного договору, тому з них підлягає стягненню солідарно суми заборгованості визначені за даними Графіку платежів з 10.11.2011 року по 14.01.2015 року, що становить 9500 доларів США борг по тілу кредиту (250 дол. США щомісячний платіж х на 38 місяців), та 5472,66 доларів США проценти, а всього - 14972,66 доларів США, що в переводі на гривню згідно курсу Національного Банку України на день постановлення рішення (1 долар = 23,838 грн.) - 356 933 грн. 24 коп. Щодо вирішення зустрічного позову суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). В силу п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ) факторинг вважається фінансовою послугою. Як передбачено ч.ч. 1, 5 ст. 5 Закону № 2664-ІІІ, фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ні Цивільний кодекс України, ні Закон № 2664-ІІІ не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Отже, законодавець не виключає безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу. До того ж, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231, яким до фінансових послуг факторингу віднесено набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, визнаний таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. За таких обставин суд вважає, що оспорюваний [PERSON] договір факторингу відповідає вимогам закону, а тому визнавати його недійсним та нікчемним, як про це просить у зістрічному позову позивачка, підстав не має. Згідно до ст. 88 ЦПК з відповідачів за первісним позовом підлягають стягненню на користь ТОВ судові витрати по сплаті судового збору в рівних частках.

Outcome: partial