Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Сторони перебувають у шлюбі з 24 травня 1978року, шлюб зареєстрований Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Від даного шлюбу малолітніх та неповнолітніх дітей немає. Позивач у позовній заяві просить суд шлюб розірвати посилаючись на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося у зв'язку з постійно виникаючими сварками та конфліктами, різними поглядами на сімейне життя та ведення спільного господарства. Позивач вказує, що з 2010року вони з відповідачкою проживають окремо, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, на примирення він не згоден. Крім того, позивач зазначає, що майнових спорів між ним та відповідачкою немає. У судовому засіданні 28.05.2015року позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні 28.05.2015року відповідачка підтвердила той факт, що вони з позивачем дійсно п'ять років проживають окремо, спільного господарства не ведуть, однак проти задоволення позову заперечувала, пояснила суду, що на розірвання шлюбу не згодна, а коли суд перейшов до стадії судових дебатів, просила надати строк на примирення півроку. У судовому засіданні позивач заперечував проти надання строку на примирення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, тому що родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, при обставинах, зазначених позивачем, у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідачки, їх шлюбний союз розпався, на примирення позивач категорично не згоден, оскільки сторін по справі нічого не об'єднує, а також той факт, що один з подружжя або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу й це право підлягає судовому захисту. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу, суд переконався у дійсному волевиявленні сторін по справі. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, оскільки було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З урахуванням викладеного, у судовому засіданні встановлено, що сім'я розпалася остаточно, і шлюб носить формальний характер. Подальше сумісне проживання суперечить їх інтересам, що мають істотне значення. Суд також звертає увагу на те, що справа перебуває в провадженні суду вже чотири місяці, за цей час ніяких спроб на примирення сторонами зроблено не було, а надання ще півроку на примирення буде суперечити ч. 1 ст. 157 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Крім того, у судовому засіданні 28.05.2015року позивач категорично заперечував проти надання строку на примирення.

Outcome: approved