Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Депт Фінанс» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору кредитної лінії № 6/4/32/2007/840-К/56 від 06 квітня 2007 року з урахуванням всіх змін та доповнень до нього (надалі - кредитний договір), укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та позичальником [PERSON] , виникла заборгованість станом на 29 травня 2019 року у загальному розмірі 579 743, 79 гривень, з яких: 487 570, 10 грн основного боргу, 68 584, 80 грн; відсотків за користування кредитом, 23 588, 89 грн пені. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки. Відповідно до умов договору іпотеки № 6/4/32/2007/980-І/57 від 06 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П., за реєстровим № 1257 та відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 6/4/32/2007/980-1/57 від 06 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за Зінченко Р.П. за реєстровим № 1257, посвідчений 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. за реєстровим № 4265 іпотекодавцем [PERSON] передано наступне нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50, 3 кв. м., житловою площею 29, 3 кв. м., яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 квітня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Зінченко Р.П. за реєстровим № 1254, реєстраційний номер за РПВН: 18394238. 29 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» укладено договір № 6/4/32/2007/840-К/56 купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором та договором поруки № 6/4/32/2007/840-П/58 від 06 квітня 2007 року, відповідно до умов якого, ПАТ «Комерційний банк «Надра» відступив на користь Фінансової компанії своє право вимоги заборгованості за вказаним вище кредитним договором. 29 травня 2019 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та Фінансовою компанією укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № 6/4/32/2007/980- 1/57 від 06 квітня 2007 року з урахуванням всіх змін і доповнень до нього, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зінченко Р.П. за реєстровим № 1257, який посвідчений 29 травня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Івановою О.П. за реєстровим № 303, відповідно до якого, ПАТ «Комерційний банк «Надра» відступив, а Фінансова компанія набула усі належні банку права за Іпотечним договором. Таким чином, з 29 травня 2019 року позивач є кредитором та іпотекодержателем у зобов`язальних кредитно - іпотечних правовідносинах з [PERSON] . Позивачем своєчасно повідомлено боржника про заміну кредитора у відповідних зобов`язаннях шляхом надсилання на його адресу відповідного повідомлення б/н від 07 червня 2019 року. Відповідач кредитне зобов`язання не виконує, до позивача з цього питання не звертався. Також зазначає, що відповідач, уклавши з банком 27 вересня 2013 року додаткову угоду № 1 до кредитного договору, визнав розмір кредитної заборгованості в сумі 512 644, 01 грн на той час, в порядку реструктуризації його заборгованості шляхом зміни валюти зобов`язання з долару США на національну валюту. Умови повернення кредиту передбачають щомісячну сплату мінімально визначеного сторонами Кредитного договору платежу до 25 числа поточного місяця (згідно із Графіком платежів, що є додатком до кредитного договору після його реструктуризації). Термін повернення кредиту - 03 квітня 2037 року (п. 1.4. кредитного договору). Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що з огляду на прострочення щомісячних оплат кредиту, вправі вимагати дострокове повернення несплаченого кредиту, в тому числі за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 вересня 2019 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Омельченко К.О. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Депт Фінанс» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2021 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Яковлевої В.М., у зв`язку з відрахуванням зі штату судді [PERSON] у зв`язку зі смертю, розпорядження № 02-06/510 від 17 березня 2021 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року позовну заяву прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Депт Фінанс» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 16 квітня 2021 року о 13 годині 30 хвилин. 16 квітня 2021 року представником Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Депт Фінанс» - адвокатом Романченко О.М. подана заява про зміну предмета та збільшення ціни позову, в якому на стадії підготовчого судового провадження просив прийняти позовну заяву у зміненій редакції. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2021 року клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Депт Фінанс» - адвоката Романченко О.М. про зміну предмета та збільшення позовних вимог задоволено. Прийнято до розгляду уточнену редакцію позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Депт Фінанс» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. 03 червня 2021 року через канцелярію суду надійшло письмове клопотання представника відповідача - адвоката Фролова О.В. про залучення до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Харківської міської ради для захисту прав малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає у спірній квартирі, власником якої є відповідач [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року клопотання представника відповідача - адвоката Фролова О.В. про залучення до участі у справі третьої особи задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Харківської міської ради. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Депт Фінанс» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судове засідання, призначене на 14 грудня 2021 року, представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином і у установленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсзі та просив задовольнити. У судове засідання, призначене на 14 грудня 2021 року, відповідачі не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином і в установленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Будь-яких заяв та клопотань з процесуальних питань на судове засідання, призначене на 14 грудня 2021 року, до суду не подали. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Харківської міської ради Жупник Ю.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином і у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. 10 серпня 2021 року подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі представника третьої особи. Також зазначила, що до суду було направлено висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про недоцільність виселення малолітнього [PERSON] , [INFO] , з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що 06 квітня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та позичальником [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 6/4/32/2007/840-К/56. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки. Відповідно до умов договору іпотеки № 6/4/32/2007/980-І/57 від 06 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П., за реєстровим № 1257 та відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 6/4/32/2007/980-1/57 від 06 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за Зінченко Р.П. за реєстровим № 1257, посвідчений 30 вересня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. за реєстровим № 4265 іпотекодавцем [PERSON] передано наступне нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50, 3 кв. м., житловою площею 29, 3 кв. м., яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 квітня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Зінченко Р.П. за реєстровим № 1254, реєстраційний номер за РПВН: 18394238. На підставі договору кредитної лінії № 6/4/32/2007/840-К/56 від 06 квітня 2007 року з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та позичальником [PERSON] , у відповідача виникла заборгованість станом на 29 травня 2019 року у загальному розмірі 579 743, 79 гривень, з яких: 487 570, 10 грн основного боргу, 68 584, 80 грн; відсотків за користування кредитом, 23 588, 89 грн пені. 29 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» укладено договір № 6/4/32/2007/840-К/56 купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором та договором поруки № 6/4/32/2007/840-П/58 від 06 квітня 2007 року, відповідно до умов якого, ПАТ «Комерційний банк «Надра» відступив на користь Фінансової компанії своє право вимоги заборгованості за вказаним вище кредитним договором. 29 травня 2019 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та Фінансовою компанією укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № 6/4/32/2007/980- І/57 від 06 квітня 2007 року з урахуванням всіх змін і доповнень до нього, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зінченко Р.П. за реєстровим № 1257, який посвідчений 29 травня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Івановою О.П. за реєстровим № 303, відповідно до якого, ПАТ «Комерційний банк «Надра» відступив, а Фінансова компанія набула усі належні банку права за Іпотечним договором. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з 29 травня 2019 року позивач є кредитором та іпотекодержателем у зобов`язальних кредитно - іпотечних правовідносинах з [PERSON] . Позивачем своєчасно повідомлено боржника про заміну кредитора у відповідних зобов`язаннях шляхом надсилання на його адресу відповідного повідомлення б/н від 07 червня 2019 року. Також відповідачем укладено з банком 27 вересня 2013 року додаткову угоду № 1 до кредитного договору в порядку реструктуризації його заборгованості шляхом зміни валюти зобов`язання з долару США на національну валюту. Умови повернення кредиту передбачають щомісячну сплату мінімально визначеного сторонами кредитного договору платежу до 25 числа поточного місяця (згідно із Графіком платежів, що є додатком до Кредитного договору після його реструктуризації). Термін повернення кредиту - 03 квітня 2037 року (п. 1.4. Кредитного договору). Представником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» Гайворонською І.В. [PERSON] було направлено повідомлення - вимогу б/н від 07 червня 2019 року іпотекодержателя за статтею 35 Закону України «Про іпотеку» про усунення порушень основного (кредитного) зобов`язання. Відповідно до змісту вимоги, останній платіж було здійснено 26 березня 2018 року. Враховуючи заборгованість, що є порушенням умов кредитного договору, згідно з п. 5.3. іпотечного договору та статтею 35 Закону України «Про іпотеку» повідомлено про необхідність протягом тридцятиденного строку з дня отримання даного листа сплатити на поточний рахунок ТОВ «ФК «Депт Фінанс» за відповідними реквізитами грошові кошти у загальній сумі 579 743, 79 грн з обов`язковим посиланням на номер кредитного договору в призначенні платежу. У разі невиконання даної вимоги в тридцятиденний строк з дня її отримання іпотекодержателем може бути застосовано звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору купівлі-продажу за узгодженою в іпотечному договорі оціночною вартістю предмета іпотеки або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна або в інший спосіб, що передбачений іпотечним договором або чинним законодавством України. Відповідно до відповіді начальника Центру управління персоналом АТ «Укрошта» Рязанцевої О.В. на адвокатський запит лист № 6112303042134 надійшов на ВПЗ 174 12 червня 2019 року повідомлення про находження доставлено у поштову скриню двічі, надіслано смс на номер, що був вказаний на відправленні. Згідно з п. 116 Правил лист повернутий 26 червня 2019 року за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання. Відповідно до вимог частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. За правилами статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, відповідно до вимог статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. У частині третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на зазначене, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Так, при укладенні іпотечного договору умовами статті 5 (пункти 5.1-5.3) договору іпотеки № 6/4/32/2007/980- І/57 від 06 квітня 2007 року щодо задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами погоджено, що іпотекодавець має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором. Іпотекодавець в будь-який час до реалізації предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення виконанням зобов`язання в повному обсязі. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону. При цьому, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Крім того, згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону). Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові. Вимога, встановлена частиною першою статті 35 Закону, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону). Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року по справі №310/11024/15-ц (провадження №14-112цс19). Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідно до витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Тобто, звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «Депт Фінанс» не реалізував своє право на звернення стягнення та не задовольнив забезпечену вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не зареєстрував право власності на предмет іпотеки, хоча, відповідно до умов іпотечного договору, був наділений таким правом. Таким чином, станом на день розгляду справи власником квартири є відповідач. Крім того, суд зауважує, що представником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» Гайворонською І.В. [PERSON] було направлено повідомлення - вимогу б/н від 07 червня 2019 року про необхідність протягом тридцятиденного строку з дня отримання даного листа сплатити на поточний рахунок ТОВ «ФК «Депт Фінанс» за відповідними реквізитами грошові кошти у загальній сумі 579 743, 79 грн відповідно до положень статті 35 Закону України «Про іпотеку». Проте повернення кореспонденції до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного її отримання, як і не свідчить про відмову сторони від її одержання чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду, що узгоджується з правовим висновком, зробленим постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17. Разом із цим, будь-які відомості щодо застосування банком позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, встановленого договором іпотеки, позивачем в ході судового розгляду не надано, як також і не надано жодних доказів щодо направлення банком відповідачам будь-яких вимог з приводу повідомлення про початок процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, позивачем в ході судового розгляду не надано будь - яких доказів щодо застосування банком позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, суду не надано також і відомостей про звернення позивача до суду з вимогами до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Окрім того, пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Законом України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на реалізацію права іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересівфізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Виходячи зі змісту зазначених правових норм, саме позивач визначає предмет та підстави позову, суд позбавлений права самостійно змінювати їх. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Що стосується позовних вимог про виселення суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18 зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», можна зробити висновок, що чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів. Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. За правилами частини четвертої-п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, про виселення дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як свідчать матеріали справи, спірна квартира, яка використовується відповідачами як місце постійного проживання, в якій зареєстровані дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] та їхній малолітній син - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до наданого суду висновку про органу опіки та піклування, розглянувши питання щодо доцільності виселення малолітньої дитини з квартири за адресою: [ADDRESS] , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради зазначила, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухому майно квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2007 року, серія та номер: 1254, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. Відповідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відомості про те, що дитина є власником, або має право користування в іншому приміщенні відсутні. Факт проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] в спірній квартирі за вищезазначеною адресою підтверджується також інформацією комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 14» Харківської міської ради, де дитина перебуває під медичним спостереженням з народження. Відповідно до інформації адміністрації Управління освіти адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , навчається у 2-А класі Харківського ліцею № 149 Харківської міської ради Харківської області, що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т Перемоги, 67-А. Оскільки у вказаній квартирі зареєстрований та має право користування житлом малолітній [PERSON] , [INFO] , виселення безумовно впливає на його права та суперечить його інтересам, а також порушує гарантії збереження права дитини на житло. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed