Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху№ 61-1-:-61-3 в літ. «А-5» загальною площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності з вимогами закону України «Про виконавче провадження» , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CM-SME701/118/2008 від 04 квітня 2008 року в розмірі 7 054 814,03 грн. З них: заборгованість за Кредитним договором в розмірі 1 914 399,17 грн., 168 284,59 грн. заборгованість за процентами, 1 011 668,20 грн. борг за пенею, всього 3 094 351,96 грн. Також, позивач в позові просить передати предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами. В обґрунтування позову в остаточній редакції позивач зазначив наступне: 04.04.2008 [PERSON] уклав с Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») кредитний договір № СМ-SME 701 /118/2008 на підставі якого отримав споживчий кредит в розмірі 140000 доларів США. До 13.04.2010 року відповідач сплачував за кредитним договором і тіло кредиту і відсотки, що нараховані за користування кредитом. Проти цього сторони не заперечували. На підставі проведених виплат сума заборгованості за тілом кредиту зменшилася до 126616,80 доларів США. У забезпечення виконання кредитного договору, 04.04.2008 укладено договір іпотеки № PM-SME 701 /118/2008. Згідно п. 1.1. договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитним договором, позичальник надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху№ 61-1-:-61-3 в літ. «А-5» загальною площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 р. та договору про відступлення права вимоги від 10.12.2010 р. всі права кредитора відповідно до укладених кредитного договору та договору іпотеки з [PERSON] перейшли від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Згідно п.1.1. частини 2 Кредитного договору [PERSON] зобов`язався своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування ним в порядку і строки, визначені в кредитному договорі. Однак, в порушення умов кредитного договору, не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених кредитним договором. У зв`язку з невиконанням [PERSON] вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.06.2015 по справі №638/1273/14-ц з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № CM-SME701/118/2008 від 04 квітня 2008 року в розмірі 7 054 814,03 грн. З них: заборгованість за Кредитним договором в розмірі 1 914 399,17 грн., 168 284,59 грн. заборгованість за процентами, 1 011 668,20 грн. борг за пенею, всього 3 094 351,96 грн. Рішення набрало законної сили. Отже, зазначене рішення є преюдиційним щодо переходу права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за розміру заборгованості за кредитним договором. Постановою господарського суду Харківської області від 10 листопада 2010року по справі №Б-48/185-10 про банкрутство Фізичної особи - підприємця [PERSON] , боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2011року постанову господарського суду Харківської області від 10 листопада 2010року по справі №Б-48/185-10 залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 19 квітня 2011року постанову господарського суду Харківської області від 10 листопада 2010року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2011року у справі Б-24/56-04 скасовано. З провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON] А.М. у справі №Б-48/185-10, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відомо, що предмет іпотеки за договором іпотеки № PM-SME 701 /118/2008 відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства. Вказує, що грошові кошти від реалізації предмета іпотеки кредитор не отримував. З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки наразі належить [PERSON] Позивач не заперечує правомірності набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки, але зазначає, що відповідно ст.23 Закону України «Про іпотеку» до останнього набувача майна, [PERSON] іпотека є дійсною та вона несе всі права і обов`язки за іпотечним договором, оскільки, внаслідок скасування Вищим господарським судом України від 19 квітня 2011 року постанови про порушення справи про банкрутство поновилась іпотека позивача на нежитлові приміщення 1-го поверху№ 61-1-:-61-3 в літ. «А-5» загальною площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: м. [ADDRESS] вул. Двадцять Третього Серпня, будинок 40. Представник відповідача проти позову заперечував, вказує, що відповідач [PERSON] не набула статусу іпокодавця, а минулий кредитор повністю отримав грошові кошти від реалізації іпотечного майна. Третя особа в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи приходить до наступного. Згідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити, виходячи з наступного: 04.04.2008 [PERSON] уклав с Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») кредитний договір № СМ-SME 701 /118/2008 на підставі якого отримав споживчий кредит в розмірі 140000 доларів США. До 13.04.2010 року відповідач сплачував за кредитним договором і тіло кредиту і відсотки, що нараховані за користування кредитом. Проти цього сторони не заперечували. На підставі проведених виплат сума заборгованості за тілом кредиту зменшилася до 126616,80 доларів США. У забезпечення виконання кредитного договору, 04.04.2008 укладено договір іпотеки № PM-SME 701 /118/2008. Згідно п. 1.1. договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитним договором, позичальник надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху№ 61-1-:-61-3 в літ. «А-5» загальною площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 р. та договору про відступлення права вимоги від 10.12.2010 р. всі права кредитора відповідно до укладених кредитного договору та договору іпотеки з [PERSON] перейшли від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Згідно п.1.1. частини 2 Кредитного договору [PERSON] зобов`язалася своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування ним в порядку і строки, визначені в кредитному договорі. Однак, в порушення умов кредитного договору, не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених кредитним договором. У зв`язку з невиконанням [PERSON] вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.06.2015 по справі №638/1273/14-ц з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № CM-SME701/118/2008 від 04 квітня 2008 року в розмірі 7 054 814,03 грн. З них: заборгованість за Кредитним договором в розмірі 1 914 399,17 грн., 168 284,59 грн. заборгованість за процентами, 1 011 668,20 грн. борг за пенею, всього 3 094 351,96 грн. Рішення набрало законної сили. Отже, зазначене рішення є преюдиційним щодо переходу права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за розміру заборгованості за кредитним договором. Постановою господарського суду Харківської області від 10 листопада 2010року по справі №Б-48/185-10 про банкрутство Фізичної особи - підприємця Задніпровського [PERSON] , боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2011року постанову господарського суду Харківської області від 10 листопада 2010року по справі №Б-48/185-10 залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 19 квітня 2011року постанову господарського суду Харківської області від 10 листопада 2010року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2011року у справі Б-24/56-04 скасовано. З провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON] М. у справі №Б-48/185-10, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відомо, що предмет іпотеки за договором іпотеки № PM-SME 701 /118/2008 відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства. Суд критично відноситься до пояснень відповідача про розрахунок за придбане в ліквідаційній процедурі майна, убачаючи наступне. Так, при дослідженні виписки з особового рахунку позичальника відкритого за кредитним договором CM-SME701/118/2008 від 04 квітня 2008 року наданого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» встановлено, що грошові кошти визначені в платіжному дорученні №1 від 17.02.2012 до вказаної установи не надходили. Крім того, згідно пояснень позивача розрахунковий рахунок визначений в наданому відповідачем платіжному дорученні, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не належить. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410(втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок). Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі. При цьому необхідно врахувати, що дії ліквідатора іпотекодавця з відчуження спірного майна (квартири та машиномісця) під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності на це нерухоме майно кредитор не оспорює. Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного судового рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(у редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника. Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. За змістом зазначених норм іпотека не припиняється при переході прав на іпотечне майно, якщо не наступили обставини, визначені законом, зокрема статтею 17 Закону України «Про іпотеку» або статтею 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». При цьому факт реалізації іпотечного майна (стаття 17 Закону «Про іпотеку») припиняє іпотеку лише за умови дотримання положень статей23 та 11 цього Закону. Разом з тим відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує. Продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Законом, виключно за згодою кредитора, вимоги якого воно забезпечує, або суду. Кошти, що залишилися після задоволення забезпечених вимог та покриття витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та продажем предмета забезпечення, підлягають включенню до складу ліквідаційної маси. За змістом статті 45 цього Закону вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що у випадку реалізації майна банкрута, яке було передано в іпотеку, кошти від такої реалізації спрямовуються на задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує, залишок після забезпечення вимог кредитора та витрат включається до ліквідаційної маси, а зобов`язання перед кредитором вважається погашеним. Зазначена норма права стосується реалізації майна саме банкрута, а не будь-якого іншого майна, переданого в іпотеку. За таких умов у зв`язку з припиненням основного зобов`язання погашенням припиняється і похідне зобов`язання у вигляді іпотеки майна, яке належало банкруту. Разом з тим відповідно до статті 16 ЦК України способом захисту порушеного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відтак скасування судового рішення, на виконання якого реалізовувалось майно, та відновлення становища, яке існувало до його ухвалення, є способом захисту порушеного таким рішенням прав. Оскільки реалізація майна, переданого в іпотеку, відбулась за процедурою, встановленою для визнання особи банкрутом у порядку ліквідаційної процедури, започаткованої на підставі судового рішення, то скасування відповідного судового рішення поновлює усі припинені у ліквідаційній процедурі правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки, з відновленням усіх прав та обов`язків сторін цього договору. Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду в постановах №640/20090/14-ц від 18.04.2018, № 638/6982/15-ц від 31 травня 2017 року, № 6-130цс17 від 01 березня 2017 року, №3-137гс16 від 23 березня 2016, №6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, №6-1382цс16 від 26 жовтня 2016 року. Враховуючи вищенаведене, внаслідок скасування Вищим господарським судом України від 19 квітня 2011 року постанови про порушення справи про банкрутство (в межах якої було вилучено записи про обтяження іпотекою), поновилась іпотека позивача на нежитлові приміщення 1-го поверху№ 61-1-:-61-3 в літ. «А-5» загальною площею 60 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Тому, з урахуванням норм статті 23 Закону України «Про іпотеку» до [PERSON] особи, яка стала набувачем іпотечного майна внаслідок ліквідаційної процедури та наступних договорів купівлі-продажу, перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст.ст. 33, 39 ЗУ «Про іпотеку», право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між [PERSON] і Іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий Іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Отже вимоги щодо передання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» нерухоме майно, що є предметом позову в управління Іпотекодержателя з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved