Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

ТОВ «Житлосервіс-КР» є субєктом господарської діяльності, який здійснює надання населенню за плату житлово-комунальних послуг. Відповідачі [PERSON] з 23.09.2014 а [PERSON] з 07.10.2013 зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с. 11, 12) та є споживачами житлово-комунальних послуг які надаються ТОВ «Житлосервіс-КР». 24.02.2016 між ТОВ «Житлосервіс-КР» та [PERSON] укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 4-5). Особовий рахунок за адресою [ADDRESS] відкрито на імя [PERSON], яка є бабусею відповідачів, що зазначено останніми в судовому засіданні. 19.01.2017 ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу за заявою ТОВ «Житлосенрівс-КР» про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги за адресою [ADDRESS], за період з 01.11.2013 по 30.11.2016 (а.с. 9). Визначаючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вони склались у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, а тому регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. За змістом ч. 1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до даних інформації про стан особового рахунку № 14200070789, відкритого на імя [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в період з 01.11.2013 року по 30.11.2016 відповідачі не в повному обсязі здійснювали оплату за отримані житлово-комунальні послуги, що й призвело до утворення заборгованості в сумі 6013,20 грн. (а.с. 7- зворот). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми в розмірі 276,27 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2540,46 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості за період з 01.11.2013 по 30.11.2016. Оскільки у звязку із несплатою відповідачами вартості отриманих житлово-комунальних послуг позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, на яку відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (а.с. 8). Доказів належної оплати житлово-комунальних послуг в рахунок підтвердження наведених заперечень, відповідач [PERSON] суду не надала. Відповідач [PERSON] позоані вимоги визнала. . Разом з тим, відсутність укладеного між [PERSON] та ТОВ «Жилосервіс-КР» договору про надання житлово-комунальних послуг, та укладення такого договору з [PERSON] 24.02.2016 не тягне за собою недійсність відносин по фактичному наданню таких послуг та не звільняє відповідачів від обовязку внесення оплати за надані їм та спожиті послуги, факт надання яких та наявність відкритого особового рахунку не оспорювався, на чому також ґрунтуються положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 27.01.2016 року у справі №6-2864цс15. Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на момент звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості в сумі 6013,20 грн., з урахуванням нарахованих інфляційних втрат 2540,46 грн. та 3 % річних в сумі 276,27 грн., яка є доведеною обсягом наявних доказів. Доводи відповідача [PERSON], що вона не є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS], оскільки фактично проживає за іншою адресою, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами, та не звільняють її від обовязку оплачувати житлово-комунальні послуги за місцем реєстрації виходячи за такого. Перерахунок нарахувань за комунальні послуги в звязку з тимчасовою відсутністю споживачів може мати місце в разі додержання споживачем відповідної процедури, а саме. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів сім'ї при відповідному документальному оформленні. Відповідно до Постанови КМУ № 630 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність. Однак документів, які б підтверджували відсутність зареєстрованих осіб в квартирі (Акт про не проживання) відповідачем [PERSON] позивачу не надавалися. Аналізуючи викладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі зобов'язані проводити оплату наданих послуг, однак не виконували належним чином зобов'язання, заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги в сумі 8829,93 грн., фактично не погашеній, підлягає стягненню з них на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» в примусовому порядку. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1600,00 грн., сплачений ним при подачі заяви про видачу судового наказу (289 грн.) та позовної заяви до суду (911 грн.), оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved