Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», в особі представника, звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить суд стягнути з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 9 365.89 грн. та витрати на сплату судового збору у сумі 1 921 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачем в позовній заяві зазначено, що [PERSON] є споживачем послуг водопостачання та водовідведення за договором №33022 від 09 листопада 2011 року, особовий рахунок № [NUMBER] , укладеного з позивачем. Зазначені послуги надаються позивачу за адресою [ADDRESS] . Внаслідок виконання сплати за послуги не в повному обсязі у відповідача утворилась заборгованість за період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2018 року, на підтвердження чого представником позивача додано розрахунок заборгованості. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 30 березня 2020 року. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в котрому відповідач визнає позовні вимоги частково, у розмірі 2 068.12 грн., зазначає, що позивачем, при зверненні з даною позовною заявою, пропущено строк позовної давності. Окрім того, відповідач зазначає, що заборгованість помилково стягується лише з нього, оскільки, у квартирі проживають окрім позивача члени його сім`ї. 28 лютого 2020 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в котрому представник зазначає, що договір на постачання укладено з відповідачем, тож, заборгованість слід стягувати безпосередньо з останнього. З приводу посилань відповідача на застосування строків позовної давності представник позивача зазначає, що 05.07.2018 року позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу, котрий скасовано, тож строки позовної давності не пропущено. Судове засідання 30 березня 2020 року відкладено на 16 липня 2020 року, з підстав неявки сторін по справі. Від представника позивача та представника відповідача до суду надійшли заяви про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням на території України карантину. Судове засідання 16 липня 2020 року відкладено на 19 жовтня 2020 року, з підстав неявки сторін по справі. Від представника позивача та представника відповідача до суду надійшли заяви про відкладення розгляду справи. 19 жовтня 2020 року від відповідача, засобами електронної пошти, надійшла заява про застосування строку позовної давності. У судове засідання 19 жовтня 2020 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Роз`яснені права та обов`язки. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що у відповідності договору за №33022 від 09 листопада 2011 року, споживачем послуг водопостачання та водовідведення за адресою [ADDRESS] є [PERSON] та на його ім`я відкрито особовий рахунок за № [NUMBER] . Особовий рахунок це ідентифікатор за яким між власником та організацією, що надає житлово-комунальні послуги проходить розрахунок. Особовий рахунок є єдиним та відкривається за однією адресою на власника майна. Також пояснив, що якщо співвласники не можуть дійти згоди щодо оплати за житлово-комунальні послуги, то спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються у судовому порядку. У судовому засіданні представник відповідача, позовні вимоги визнав частково у сумі 2068,12 грн., пояснивши, що згідно до розрахунку суми заборгованості за житлово-комунальні послуги у вигляді постачання холодної та гарячої води і водовідведення заборгованість розраховувалась виходячи із трьох осіб, які зареєстровані у вищевказаній квартирі за період часу з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2018 року на загальну суму 9365,89 грн, тому виходячи з того, що вказана сума заборгованості складається із послуг, які надавались трьом особам за період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2018 року, то заборгованість відповідача складає 3121 грн. 89 коп. Також пояснив, що позивач просить стягнути заборгованість за період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2018 року. Однак, статтею 257 ЦПК України визначає трирічний строк звернення до суду, тому висунута позивачем заборгованість з 01 травня 2015 року по 30 жовтня 2016 року у розмірі 3 161, 52 грн. є поза межами строку встановленого ст. 257 ЦПК України. Судове засідання відкладено на 11 листопада 2020 року. У судове засідання 11 листопада 2020 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Сторонами надано додаткові пояснення по справі. Справа слуханням відкладена на 12 листопада 2020 року. У судове засідання 12 листопада 2020 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс`в особі філії « Інфоксводоканал» такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є споживачем послуг водопостачання та водовідведення за договором №33022 від 09 листопада 2011 року, особовий рахунок № [NUMBER] , укладеного з позивачем. Послуги водопостачання та водовідведення надаються позивачу за адресою [ADDRESS] . Внаслідок виконання сплати за послуги не в повному обсязі у відповідача утворилась заборгованість за період з 01 тараня 2015 року по 30 червня 2018 року, на підтвердження чого представником позивача додано розрахунок заборгованості. Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. У відповідності до ч. 2 ст. 19 ЗУ « Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону). Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках, що підтверджується копією свідоцтвом про право власності на житло від 04 травня 2001 року, зареєстрованого за № 4-18016. Частиною 1 ст. 19 ЗУ « Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року споживачі житлово-комунальних послуг зобов`язані щомісяця вносити плату за використані комунальні послуги згідно з тарифом, що затверджується органами місцевого самоврядування. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють, користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі ст. 66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 67 ЖК Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обовязковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 7 Правил користування приміщенням житлових будинків (в редакції затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків передбачено, що мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнаннями. Пунктом 10 Правил також встановлено, що у разі, коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Враховуючи вищевикладене, діючим законодавством обов`язок по оплаті комунальних платежів, покладений на кожного з співвласників, відповідно до частки співвласника у квартирі. З розрахунку суми заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] вбачається, що послугами водопостачання користуються у квартирі [ADDRESS] три споживача. В силу ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана здійснити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор від боржника має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону « Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що оплату послуг мають проводити всі зареєстровані у жилому приміщенні особи, крім випадків, коли вони тимчасово відсутні в ньому і подали письмову заяву та офіційний документ, що підтверджує їх відсутність. У судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорювався факт порушення [PERSON] договору про надання водопостачання. Враховуючи, те що в квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані троє осіб, у тому числі і відповідач, та те, що нарахування послуг водопостачання здійснюється на кількість осіб які зареєстровані у вказаній квартирі, то суд вважає, за можливе стягнути з [PERSON] заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг з розрахунку на одну особу. Щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статею 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою 30 жовтня 2019 року. Як вбачається із позовної заяви, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2018 року. У Постанові від 07 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, зробила висновок, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Щоби заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). У постанові Верховного суду від 07 липня 2020 року за № 712/8916/17 зазначено, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Суд не бере до уваги посилання позивача, про те що ним 05 липня 2018 року було подано до суду заяву про видачу судового наказу, внаслідок чого ним не був пропущений строк звернення до суду із заяво про стягнення заборгованості із [PERSON] . З огляду на наведене, приймаючи, суд приходить до висновку, що позивачем був пропущений строк звернення до суду встанолений ст. 257 ЦК України, тому позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2018 року, не підлягають задовленню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс`в особі філії « Інфоксводоканал» підлягають задоволенню в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 30 жовтня 2016 року по 30 червня 2018 року у розмірі 2068,12 грн. Щодо стягнення витрат по сплаті судового збору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд задовольняє позовні вимоги частково, у розмірі 22% від пред`явлених позовних вимог, тож, з відповідача слід стягнути частину судового збору за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним позовним вимогами, тобто 1921 х 22% = 422,62.

Outcome: partial