Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору № VIUWGA0000002104 від 02 червня 2008 року. Відповідно до умов договору позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 16 673,36 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 червня 2028 року. Відповідач своє зобов'язання по щомісячному платежу для погашення заборгованості по кредиту, процентів та інших витрат належним чином не виконував, а тому Банк, користуючись своїм правом на дострокове стягнення кредиту, 14 вересня 2015 року звернувся до суду з вимогою про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитом станом на 03 серпня 2015 року на загальну суму 18630,28 доларів США, в тому числі: 15844,88 долара США - заборгованість за кредитом, 1379,45 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 323,23 долара США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 184,29 долара США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 11,84 доларів США - штраф (фіксована частина), 886,59 доларів США - штраф (процентна складова). 17 вересня 2015 року суддею відкрито провадження у справі і призначено справу до попереднього судового засідання (т. 1 а.с. 31). Ухвалою від 01 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 46) справу було призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 13 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 63-64) задоволено клопотання представника відповідача у справі (т. 1 а.с. 51-55) і призначено судово-економічну експертизу, а на підставі п. 5 ч. 1 ст. 202 ЦПК України зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта. 05 грудня 2016 року із Вінницького відділення Київського НДІСЕ отримано висновок експерта № 215/16-21 від 24 листопада 2016 року (т. 1, а.с. 132-152). Ухвалою судді від 08 грудня 2016 року відновлено провадження у справі і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (т. 1, а.с. 153). З різних причин судові засідання відкладалися 21 грудня 2016 року, 04 та 18 січня, 15 лютого 2017 року. В судовому засіданні 27 лютого 2017 року було заслухано сторони, досліджено письмові докази в справі, в тому числі висновок судово-економічної експертизи, допитано експерта. Представник позивача Рой Володимир Леонідович (т. 1, а.с. 193) у судовому засіданні 27 лютого 2017 року поданий позов підтримав, суду пояснив: На виконання умов договору від 02.06.2008 Банк видав [PERSON] 16673,36 долара США споживчого кредиту на строк до 02.06.2028. Щомісячний платіж по поверненню кредиту складав 274,70 долара США. Своє зобов'язання [PERSON] виконував належним чином до 11 березня 2015 року і сукупно за кредитним договором сплатив 22470,50 долара США. З 11 березня 2015 року виникла прострочка по тілу кредиту, а тому на підставі пунктів 2.3.7 та 2.3.3 Договору та ст.ст. 1054 і 1050 ЦК України Банк скористався своїм правом і звернувся до суду з вимогою дострокового стягнення з позичальника кредиту, що залишився, станом на 03 серпня 2015 року на загальну суму 18630,28 доларів США, в тому числі: 15844,88 долара США - заборгованість за кредитом, 1379,45 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 323,23 долара США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 184,29 долара США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 11,84 доларів США - штраф (фіксована частина), 886,59 доларів США - штраф (процентна складова). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 27 лютого 2017 року позов визнав частково. Зокрема, визнав факт отримання 02.06.2008 в ПАТ КБ «ПриватБанк» споживчого кредиту в сумі 16673,36 долара США, а також факт, що з 11 березня 2015 року виникла прострочка по тілу кредиту. Однак, заперечує підставність вимоги про дострокове стягнення кредиту та процентів. Так, [PERSON] заявляє, що мав фінансові проблеми на початку 2015 року і неодноразово звертався до Банку з різними пропозиціями щодо сплати кредиту, однак Банк не приставав на жодну із них, а у вересні 2015 року без вимоги про сплату боргу заявив до нього цю вимогу. Представник відповідача Піпко Андрій Миколайович (т. 1, а.с. 43-45) у судовому засіданні 27 лютого 2017 року не визнав вимогу про дострокове стягнення за кредитним договором. На заперечення позову представником 20 грудня 2016 року було подано письмові заперечення (т. 1, а.с. 161-166). Суду Піпко А.М. пояснив: Отриманий [PERSON] у позивача кредит є споживчим, а тому щодо їх правовідносин належить застосовувати положення Закону України «Про захист прав споживача». Відповідно до п. 10 ст. 11 цього Закону в редакції, що діяла на момент пред'явлення позову, Банк міг звернутися до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту і відсотків лише після того, як [PERSON] впродовж шістдесяти днів після отримання їх вимоги про сплату заборгованості за кредитом не виконає її. В судовому засіданні встановлено, що Банк такої вимоги [PERSON] не направляв, а, отже, відсутня підстава для вимоги про дострокове стягнення кредиту. Експерт Вінницького відділення КНДІСЕ [PERSON] суду пояснила, що її висновок ґрунтувався на неповно наданій позивачем документації по обліку заборгованості по кредиту, а тому не підтверджувалася жодна сума, що складає загальну заборгованість [PERSON] перед Банком. Після оголошеної перерви, в судовому засіданні 01 березня 2017 року задоволено клопотання представника позивача Роя Володимира Леонідовича (т. 1, а.с. 193) про призначення додаткової судово-економічної експертизи (т. 1, а.с. 231-232) та призначено додаткову експертизу, у зв'язку з чим зупинено провадження до отримання висновку експерта (т. 1, а.с. 235-237). Після отримання 18 грудня 2017 року висновку додаткової судово-економічної експертизи (т. 2, а.с. 3-17), ухвалою від 21 грудня 2017 року провадження у справі було відновлено і призначено судове засідання на 10 січня 2018 року. Представник позивача Ткач Юрій Анатолійович (т. 2 а.с. 27) в судовому засіданні 10 січня 2018 року повністю підтримав позовні вимоги, заявив, що ці вимоги підтвердженні висновком додаткової судово-економічної експертизи, і просив задовольнити позов у повному об'ємі. Представник відповідача Піпко Андрій Миколайович (т. 2, а.с. 28, 29, 30-32) у судовому засіданні 10 січня 2018 року позов не визнав, повністю підтримав свою позицію, викладену у запереченнях на позовну заяву від 20 грудня 2016 року (т. 1, а.с. 161-166). Крім того, Піпко А.М. додатково зазначив, що в кінці 2017 року [PERSON] стало відомо, що з 06.09.2016 до Банку перейшло право власності на квартиру, якою було забезпечено кредитні відносини між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] Ринкова вартість цієї квартири складає 18959,21 долара США. Ціна позову, що є предметом судового розгляду, - 18630,28 долара США. Таким чином, вартість майна, на яке звернуто стягнення у позасудовому порядку, перевищує ціну позовних вимог, нею повністю покривається заявлена у цій справі сума заборгованості, а тому в позові з цієї підстави слід відмовити. Відповідач [PERSON] просив відмовити в позові. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного: Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення норм, права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватного її ставлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з врахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. Однією із найрозповсюдженіших підстав виникнення цивільно-правових відносин є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України - договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Кредитний договір - це цивільно-правовий документ, який визначає взаємні юридичні права і обов'язки та економічну відповідальність банку і клієнта (позичальника) з приводу проведення кредитної операції. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час укладення сторонами кредитного договору у ньому зазначається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору № VIUWGA0000002104 від 02 червня 2008 року (т. 1, а.с. 9-11). Предметом договору є кредит в сумі 20540,56 доларів США, які відповідач отримав на споживчі цілі, готівкою через касу, з яких: 16000 доларів США - на споживчі цілі, 480 доларів США - на сплату винагороди та надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, 113,36 доларів США - страхування майна, 80,00 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 3 867,20 доларів США - сплата страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та строком повернення кредиту до 02 червня 2028 року (п. 1.1. Договору). Для виконання умов договору Банк відкрив позичальникові рахунок, для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди. На ствердження виконання свого зобов'язання з надання валютного кредиту позивачем подано ордер-розпорядження від 02 червня 2008 року (т. 1, зворот а.с.16) про перерахування коштів [PERSON] згідно умов кредитного договору № VIUWGA0000002104 в сумі 16 000 доларів США. Позичальник [PERSON] зобов'язувався погашати заборгованість за кредитним лімітом, сплачувати нараховані за період користування кредитом відсотки, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інші витрати на умовах передбачених Договором. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання. Щомісяця у період сплати із 05 до 10 числа [PERSON] повинен був надавати банку кошти у сумі 274 долари 70 центів США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (абзац 3 п. 1.1 Договору). Визнається сторонами, доведено розрахунком заборгованості (т. 1, а.с. 4-7), висновком судово-економічної експертизи № 215/16-21 від 24 листопада 2016 року (т. 1, а.с. 132-151), висновком додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (т. 2, а.с. 3-17), що до 11 березня 2015 року [PERSON] належним чином виконував своє зобов'язання за кредитним договором і сплатив відповідно до умов договору загалом 22470 доларів 50 центів США. З 11 березня 2015 року [PERSON] своє зобов'язання за кредитним договором № VIUWGA0000002104 від 02 червня 2008 року не виконує, у зв'язку з чим Банк 14 вересня 2015 року звернувся до суду з вимогою, що ґрунтується на пунктах 2.3.7 та 2.3.3 Договору та ст.ст. 1054 і 1050 ЦК України, про дострокове стягнення кредиту, відсотків, комісії, пені та штрафів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Як вбачається із кредитного договору № VIUWGA0000002104 від 02 червня 2008 року, а також не заперечується сторонами, Банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі. Відповідно до п. 1.3 Договору, забезпеченням виконання [PERSON] зобов'язань за Договором виступає іпотека квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 168-171). Правовідносини по споживчому кредиту, крім іншого, регулюються і Законом України «Про захист прав споживача» № 1023-ХП від 12.05.1991. Зокрема, станом на момент укладення кредитного договору між сторонами спору та пред'явлення цього позову в суд, стаття 11 Закону № 1023-ХП передбачала обов'язкові умови, що має містити договір про споживчий кредит, права і обов'язки сторін договору, відповідальність за невиконання обов'язків та порядок і умови настання відповідальності. Так, відповідно до п. 10 ст. 11 Закону № 1023-ХП в редакції станом на момент звернення Банку в суд, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, він зобов'язаний направити споживачу повідомлення про таку вимогу, а споживач має право впродовж шістдесяти календарних днів з моменту одержання такого повідомлення усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту, і тоді вимога кредитодавця втрачає чинність. У судовому засіданні встановлено, що кредитодавець ПАТ КБ «ПриватБанк» не повідомляв [PERSON] про настання права на дострокове повернення споживчого кредиту, від так, [PERSON] був позбавлений права на усунення порушень умов договору. За таких обставин, у ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 14 вересня 2015 року були відсутні підстави для судового захисту права про повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав. В той же час, з 11 березня 2015 року до моменту звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» в суд із цим позовом [PERSON] допустив прострочку кредиту та відсотків за користування кредитними коштами. Так, відповідно до розрахунку заборгованості (т. 1, а.с. 4-7), висновку судово-економічної експертизи № 215/16-21 від 24 листопада 2016 року (т. 1, а.с. 132-151), висновку додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (т. 2, а.с. 3-17) станом на 03 серпня 2015 року [PERSON] допустив прострочену заборгованість по тілу кредиту в сумі 153,14 долара США. Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі та на яку суд повинен звертати увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, що за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності. Статтею 536 та частиною 1 статті 1054, статтею 1056-1 ЦК України, а також умовами Договору передбачено, що за користування чужими грошовими коштами позичальник має сплачувати відсотки. За користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за Кредитом за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом. Відсотки нараховуються щомісяця за період з першої дати попереднього періоду сплати по дату, що передує першій даті поточного періоду сплати (включно). Дата погашення кредиту у розрахунок не включається, а повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня погашення кредиту в повному обсязі (п. 3.3 Договору). Згаданими вище розрахунком заборгованості та висновками судово-економічних експертиз доведено, що [PERSON] станом на 03 серпня 2015 року допустив прострочену заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 1179, 45 доларів США. Таким чином, грошова вимога про стягнення простреченої заборгованості по тілу кредиту та відсотках є обґрунтованою, доведеною належними доказами, а тому підлягає до задоволення у сумі: 153,14 долара США - прострочена заборгованість по тілу кредиту, 1179, 45 доларів США - прострочена заборгованість по процентах за користування кредитом. За порушення [PERSON] зобов'язання за користування кредитом, банк просить стягнути з останнього заборгованість по комісії в сумі 323, 23 долари США. Таку вимогу банку суд вважає, безпідставною та такою, що не ґрунтується на законі з огляду на наступне: Відповідно до ст. 18 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно правовими актами Національного Банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Умовами договору визначено, що щомісячний платіж складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Нарахування винагороди в розмірі 4,08% здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (Додаток №2 до Договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування. Встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому позивач нарахував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. За таких обставин у суду відсутні законні підстави для стягнення із [PERSON] заборгованості за комісією, а тому в цій частині позову слід відмовити. Щодо вимоги Банку про стягнення штрафних санкцій відповідно до договору, суд зазначає наступне: Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 1.4 кредитного Договору визначено, що у разі порушення позичальником зобов'язання з погашення кредиту він сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (т. 1, а.с. 9). Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Одночасно пунктом 5.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності запорушення Позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором більше, ніж на 30 днів (250 гривень + 5 % від суми позову). Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначене узгоджується і не суперечить правовій позиції висловленій Верховним Судом України у своїй постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка є обов'язковою для всіх судів України. В даному випадку саме пеня, як різновид неустойки, є спеціальним видом забезпечення виконання грошового зобов'язання і за текстом кредитного договору пеня визначається, як перший із способів забезпечення зобов'язання позичальника перед банком в порівнянні із штрафом, а тому підлягає стягненню з відповідача. Крім того, висновком судово-економічної експертизи № 215/16-21 від 24 листопада 2016 року (т. 1, а.с. 132-151) та висновком додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (т. 2, а.с. 3-17) доведено, що позивач не вів бухгалтерського обліку нарахованих штрафів, а тому зазначений у розрахунку заборгованості (т. 1, а.с. 4-7) розмір штрафу є необґрунтованим і недоведеним. Щодо визначення розміру пені, яка підлягає до стягнення з [PERSON], то суд виходить з наступного: Висновком додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (т. 2, а.с. 3-17), зокрема, додатком № 2 «відомість результатів досліджень розрахунку пені за договором від 02.06.2008 № VIUWGA0000002104 станом на 03.08.2015», доведено, що сума пені за прострочку погашення тіла кредиту з 11.02.2015 до 03.08.2015 складає 14,92 долара США, а за прострочку погашення відсотків - 183,23 долара США. Крім того, експертом по виписках було встановлено, що за період з 11.02.2015 до 03.08.2015 на погашення пені було зараховано 53,76 долара США. Таким чином, до стягнення із [PERSON] належить 144,39 долара США (14,92 + 183,23 - 53,76 = 144,39). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, а якщо грошовий еквівалент визначено в іноземній валюті, то сплаті підлягає сума, визначена за офіційним курсом. Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, [PERSON] прийняв на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мав будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Щодо визначення валюти стягнення, суд виходить із положень ч. 1 ст. 1054, 192, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а також із висновків Верховного Суду України, викладених у судових рішеннях, зокрема, в постанові від 24 вересня 2014 року, на основі яких стягненню з [PERSON] підлягає грошова сума в іноземній валюті (доларах США), а сплаті підлягає її еквівалент в гривні, що визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а в даному випадку: на день винесення судового рішення. Відповідно до інформації Національного Банку України, розміщеної на його офіційному сайті, на 10 січня 2018 року встановлено офіційний курс гривні до долара США як 2820,3244 до 100 (т. 2, а.с. 92-93). Станом на 03 серпня 2015 року [PERSON] мав заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по простроченому тілу кредиту 153,14 долара США і по прострочених відсотках - 1179,46 долара США, а всього 1332 долара 60 центів США, що за офіційним курсом валюти станом на 10 січня 2018 року становить 37583 гривні 64 копійки. В той же час, законодавством не передбачена можливість застосовувати положення про валютні розрахунки при вирішенні питання про стягнення пені. Тому, за судовим рішенням пеня має бути стягнена у національній валюті, що становить 4072 гривні 27 копійок ( 144,39 х 2820,3244 : 100 = 4072,27). До судових витрат, відповідно до ч. 1 та пунктів 1 і 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать, зокрема, судовий збір, витирати на професійну правничу допомогу, витрати, пов'язані із проведенням експертиз. Відповідно до частин 1 і ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов було заявлено на суму 393471 гривня 51 копійка, суд прийшов до висновку про задоволення позову в сумі 41655 гривень 91 копійка (37583,64 + 4072,27 = 41655,91) або 10,59%. Таким чином, позивачу підлягає до повернення 10,59% судових витрат, а відповідачу - 89,41%. При зверненні до суду із цим позовом позивачем було сплачено 5902 гривні 07 копійок (т. 1, а.с. 1), а також оплачено додаткову експертизу в розмірі 5952 гривні (т. 2, а.с. 18), а всього ПАТ КБ «ПриватБанк» поніс судових витрати на загальну суму 11854 гривні 07 копійок. Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає 1255 гривень 35 копійок (11854,07 х 10,59% = 1255,35). З договору про надання правової допомоги від 23 вересня 2015 року адвоката Піпко А.М. з відповідачем [PERSON] (т. 1, а.с. 43-45) та платіжного доручення № 029235501 від 23 вересня 2015 року, квитанції № 029234516 від 23 вересня 2015 року та квитанції № 0.0.672742798.1 від 19 грудня 2016 року (т. 1, а.с. 175, 176, 177), квитанцій від 19 січня 2017 року (т. 1, а.с. 213-214), додатковою угодою № 2 від 09 січня 2018 року (т. 2, а.с. 29), договором про надання правової допомоги від 09 січня 2018 року (т. 2, а.с. 30-32), квитанції від 10 січня 2018 року (т. 2, а.с. 80а), актів приймання-передачі наданих послуг, рахунку, розрахунків (т. 2, а.с. 81-85) вбачається, що відповідач [PERSON] поніс витрати на правову допомогу на загальну суму 15347 гривень 20 копійок (10027,20 + 1920 + 3400 = 15347,20). Крім того, [PERSON] оплатив послуги експерта за проведення судово-економічної експертизи № 215/16-21 від 24.11.2016 в сумі 14784 гривні (т. 1, а.с. 152 та 215). Таким чином з позивача на користь відповідача [PERSON] підлягає до стягнення 26940 гривень 31 копійка (15347,20 + 14784,00) х 89,41% = 26940,31).

Outcome: partial