Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.10.2008 року і від спільного подружнього життя мають трьох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] 07.08.2020 року звернулася з позовом в суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя у них не склалося, через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, через, що у них часто виникали конфлікти. З 2017 року проживають окремо один до одного, не підтримують сімейних відносин, відповідач не займається матеріальним забезпеченням сім?ї, вчиняє психологічний тиск на неї та дітей, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.09.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання 02 жовтня 2020 року позивач не з`явилася, хоча про дату, час і місце проведення такого була повідомлена належним чином, при цьому, подала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності за наявними у справі доказами, що є її правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзиву, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 25.10.2008 року у Прибережненській сільській раді Ружинського району Житомирської області, актовий запис №2 (а.с.4), від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9,10). Оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам позивача, сторони не підтримують сімейних відносин протягом тривалого часу, конфлікт має стійкий характер, сторони втратили почуття поваги та любові, шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. З огляду на те, що позивач просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved