Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 31 січня 2020 року звернулось до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В заяві вказує, що між відповідачкою та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» був укладений договір кредитування № 500939910 від 14.05.2014 року, на підставі якого відповідач отримала кредит в сумі 7362 грн. 47 коп. зі сплатою 15,99 процентів річних. 21 червня 2016 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі тому, що укладений з [PERSON] . Право вимоги за вказаним договором, як і за іншими, 26 грудня 2018 року на підставі договору факторингу було відступлено товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» наступному кредитору - товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Веста», яке 16 січня 2019 року передало це право позивачеві на підставі договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на день звернення до суду у неї виникла заборгованість в сумі 21431 грн. 65 коп., яка складається з таких доданків: 7362 грн. 47 коп. - заборгованість за кредитом; 5678 грн. 90 коп. - заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом; 1190 грн. 28 коп. - нараховані з моменту відступлення права вимог відсотки в сумі 1190 грн. 28 коп., заборгованість з пені 7200 грн. Окрім вказаної суми позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді трьох відсотків річних за період з 14 січня 2017 року по 14 січня 2020 року в сумі 663 грн. 20 коп., інфляційні витрати за період з січня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 2196 грн. 96 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 14 січня 2017 по 14 січня 2020 року в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 2481 грн. 57 коп. Крім того, позивач просить про стягнення з відповідача судового збору в розмірі 2102 грн., а також витрат з отримання професійної правничої допомоги в сумі 20000 грн. Ухвалою судді від 11.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. Представник позивача у судове засідання, про дату, час та місце проведення якого повідомлений у встановленому законом порядку, не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та вирішення справи у його відсутність. Аналогічну заяву в частині вимог про вирішення справи без його участі, яка містить прохання про відмову у задоволенні позову, надав представник відповідача. Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили вирішення справи у відсутність її учасників. З письмового відзиву випливає, що відповідач не визнає позов у повному обсязі через недоведеність як права позивача на пред`явлення вимоги до відповідача через відсутність повної версії договору факторингу № 1 від 21.04.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», та відсутність будь-якої інформації про обсяг прав, що передаються новому кредитору, та на які договори простираються ці права, у наданій копії витягу з цього договору. Що стосується копії договору факторингу від 26.12.2018 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Веста», у відповідності до п. 2.3. цього договору право вимоги є відступленим з дати повної оплати фактором ціни права вимоги. У відсутність доказів про здійснення цієї оплати не можна констатувати перехід права вимоги до наступного кредитора. Те ж саме стосується і договору про відступлення права вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Веста» та товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», з пункту 2.3. якого вбачається, що право вимоги вважається відступленим новому кредитору з дати підписання договору, але не раніше дати здійснення повної оплати новим кредитором ціни прав вимоги. Відповідно до п. 2.3.1. договору передбачено необхідність складання реєстру боржників за формою, встановленою додатком № 1-2, хоча у витягу з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, є посилання на додаток № 1, проте жодне з положень договору про відступлення права вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року не містить посилання на такий документ, як додаток № 1. Не є доведеними і вимоги в розмірі, що утворює ціну позову, зазначає представник у відзиві, зауваживши на тому, кредит у сумі 3000 грн., що отримала його довірителька у фінансової установи в 2012-2013 року, був повернутий нею у сумі 7000 грн. до 2014 року, в якому вона ніяких грошових коштів від банку не отримувала, проте продовжувала вносити грошові за вказаним договором до 2015 році, сплативши до вказаного періоду ще близько 5000 грн. Сам договір є втіленням недобросовісної підприємницької практики, оскільки в структуру кредиту включено щомісячну комісію в сумі 183 грн. 53 коп., яка незаконно стягувалася у першу чергу, внаслідок чого у першу чергу через необізнаність відповідача про необхідність сплати вказаної комісії з неї стягувались перш за все штрафні санкції на суми несплаченої комісії, потім сама комісія, потім відсотки, не залишаючи таким чином грошових коштів на погашення тіла кредиту. Що стосується усіх складових, що утворюють невиконане зобов`язання, їхній розмір не ґрунтується на будь-яких розрахунках та є недоведеним, тому є недоведеними і вимоги про покладення на відповідачку відповідальності за порушення виконання зобов`язання, встановленої статтею 625 ЦК України. У разі ж визнання позовних вимог обґрунтованими повністю чи частково представник просить застосувати наслідки пропуску позовної давності, якого припустився позивач, подавши цей позов лише у січні 2020 року, тоді як право відповідної вимоги у кредитора виникло ще у 2014 році, оскільки, за твердженнями представника позивача, саме з цього періоду припинились виплати відповідачки за кредитним договором. Витрати на отримання професійної правничої допомоги, на думку представника, є неспівмірно завищеними з урахуванням складності справи та виконаних адвокатам робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання вказаних робіт, ціною справи та значущістю справи для позивача. Окрім необ`єктивно високої ціни послуг з надання правової допомоги, до звернення до суду позивача сплив строк дії договору № 18 від 29.03.2019 року про надання правової допомоги, який простирався до 17 грудня 2019 року, та позивачем не надано жодних фактичних даних того, що він реально поніс вказані видатки, окрім квитанції про сплату 100 грн., яка, на думку представника, є підробкою. У зв`язку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 14 травня 2014 року відповідач і публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» уклали договір кредиту № 500939910, на підставі якого відповідач отримала кредит в сумі 7362 грн. 47 коп. зі сплатою 15,99 процентів річних з кінцевим строком погашення заборгованості до 15 травня 2017 року (а. с. 11-18). 21 червня 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» і товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» уклали договір факторингу № 1 про відступлення права вимоги за договором між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] (а. с. 29). Наступна заміна кредитора у зобов`язанні за кредитним договором № 500939910 від 14.05.2014 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» і [PERSON] , сталася 26 грудня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансвова компанія «Веста» (а. с. 31-41). На підставі договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року право вимоги за кредитним договором між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» і відповідачем перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Надані суду письмові докази, зокрема: анкета-заява на отримання кредиту (а. с. 10), кредитний договір (а. с. 7-10), розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (а. с. 12), анкета-заява про акцепт публічної пропозиції на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а. с. 13-16), розрахунок заборгованості (а. с. 24) вказують на характер правовідносин сторін. Обов`язковість виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору встановлено статтею 526 ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, як випливає із змісту статті 525 ЦК України. За вказаних обставин суд доходить висновку про необхідність виконання стороною прийнятого на себе зобов`язання в договорі, який існує, є правомірним і не визнаний судом недійсним повністю або в певній частці. Разом з тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог, враховуючи таке. Як зазначено судом, право пред`явлення вимоги за договором між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було вдвічі передано новим кредиторам. Обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобов`язанні, встановлений статтею 514 ЦК України, з якої слідує, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Наведене означає відсутність права у нового кредитора нараховувати інші складові зобов`язання або збільшувати обсяг зобов`язання після укладення договору відступлення права вимог, тобто після 21 червня 2016 року, коли був укладений перший договір факторингу. Як випливає із змісту заяви, на момент набуття права вимоги у позичальника [PERSON] існувала заборгованість за тілом кредиту у сумі 7362 грн. 47 коп., заборгованість за відсотками 5678 грн. 90 коп. У зв`язку з викладеним суд знаходить, що відсотки, нараховані після відступлення права вимоги в сумі 1190 грн. 28 коп., не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки їх нарахування є таким, що не ґрунтується на законі. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Оцінюючи вимогу позову про покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді пені, суд виходить з такого. Неустойка, що нараховується у формі штрафу або пені, є видом забезпечення виконання зобов`язання та нараховується у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). В наведеному позивачем у позовній заяві переліку складових заборгованості відповідача з невиконаних за кредитним договором зобов`язань наявна сума пені, що обчислюється 7200 грн. Вирішуючи вказану вимогу, суд виходить з того, що кредитний договір № 500939910 від 14.05.2014 року (а. с. 11) не містить положення про право банка стягувати означений вид неустойки та підстави для її нарахування; позивач не зазначає, в який спосіб сторони домовилася про включення цього зобов`язання до кола боргових зобов`язань та яка формула його обчислення. Оскільки підставою для виконання зобов`язання за правилами цивільного законодавства є прийняття на себе стороною виконання цього зобов`язання, між тим суду не надано доказів про обізнаність відповідача з необхідністю нести тягар цієї відповідальності за порушення зобов`язання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині. З описаних міркувань виходить суд, відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення 2481 грн. 57 коп., які позивач йменує як пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Вирішуючи вимоги позову про стягнення з відповідача встановленої статтею 625 ЦК України відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, суд виходить з такого. Статтею 625 ЦК України внормовано відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). З наведеного випливає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних як особливу міру відповідальності боржника перед іншою стороною зобов`язання, яким для [PERSON] є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Заміна кредитора у зобов`язанні, тобто набуття іншою особою права висування вимоги щодо виконання обумовлених договором обов`язків, хоча й не потребує в силу закону згоди боржника, проте її процедура передбачає обов`язковість письмового повідомлення боржника про заміну кредитора та право боржника не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому (боржнику) доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. З наведеного випливає, що усвідомленням боржника повинна охоплюватися необхідність виконання зобов`язань перед певним суб`єктом правовідносин, тобто певним кредитором, що кореспондується з правом боржника не виконувати обов`язок перед новим кредитором у випадку недотримання ним вимог закону про інформування боржника про перехід до нього права вимоги. Між тим суду не лише не надано доказів повідомлення відповідача про перехід означеного права до нової сторони у зобов`язанні, а навіть не зазначено в позові, що таке повідомлення ним здійснювалось. За вказаних обставин суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні вимоги про притягнення відповідача до відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 ЦК України, покладаючи на позивача ризик настання для нього несприятливих наслідків через невиконання вимог закону. Вимоги позову про стягнення з відповідачки вартості непогашеного тіла кредиту та відсотків станом на 16 січня 2019 року, на думку суду, також не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що на підставі виконавчого напису № 6096, вчиненого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатової А.А. з відповідача стягнуто заборгованість на користь позивача за кредитним договором № 500939910 від 14.05.2014 року. За вказаним виконавчим написом відкрито виконавче провадженні на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А. від 15.10.2019 ороку, а згідно із постановою від 28.10.2019 року звернуто стягнення на заробітну плату та інші доходи [PERSON] (а. с. 83-86). Відомостей про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суду не надано. Хоча зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, проте у відсутність доказів того, що за вказаних обставин зобов`язання [PERSON] за кредитним договором є невиконаними та у відсутність доказів про вартість цих зобов`язань і того, чи відповідають вони ціні позову, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. До основних засад (принципів) цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України відноситься змагальність, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З наведених положень цивільного процесуального законодавства випливає, що тягар доведення обґрунтованості вимог законом покладений на сторону, яка висуває відповідні вимоги. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд доходить переконання, що позивач не довів факту порушення свого права, тому не вбачає підстав для застосування знаряддя захисту. Оскільки лише порушене право підлягає захисту у випадку визнання судом поважності причин пропущення позовної давності, не вбачаючи ознак порушеного права позивача, суд не вбачає підстав і для застосування положень закону про давність звернення до суду. Витрати з отримання професійної правничої допомоги, які понесла відповідач, у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства належить стягнути з позивача на її користь.

Outcome: approved