Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Сторони та їх представники у судове засідання не з'явилися, надавши письмові заяви у яких позов підтримали та визнали у повному обсязі і просили справу розглянути без їхньої участі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER]). За свого життя вона зробила таке заповідальне розпорядження: «належну їй квартиру [ADDRESS], заповідала відповідачці за даним позовом [PERSON], а земельну ділянку площею 3,510 га, яка розташована на території Чумаківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та яка належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 30 грудня 2003 року (Серія [NUMBER]), на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №832-р від 26 грудня 2003 року, заповідала синові [PERSON]». Заповіт 29 вересня 2004 року було зроблено в Чумаківській сільській раді Дніпропетровського району Дніпропетровської області та завірено його секретарем Паранько В.В. та зареєстровано в реєстрі за №70. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, що відповідає вимогам (ст.ст. 1233, 1234 Цивільного Кодексу України) та на підставі чого, позивач звернувся до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері, але нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тобто видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відповідно до пунктів 3.13, 3.15, 3.16, 4.14, глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№296/5 від 22 лютого 2012 року) відсутній факт прийняття спадщини спадкоємцем [PERSON]: спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця, а також фактично не прийняв спадщину, так як не проживав та не був зареєстрованим разом з померлою за однією адресою на день її смерті. Проте, як встановлено у судовому засіданні, та визнано сторонами по справі, позивач [PERSON] вважається таким, що спадщину прийняв, згідно вимог ч.3 ст. 1268 Цивільного Кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що спадщину прийняв, якщо він на протязі строку, встановленому ст. 1270 даного Кодексу не заявив про відмову від нього. Зокрема судом визначено, що [PERSON] була тяжко хворою людиною, прикутою до ліжка і практично не могла самостійно передвигатися, у зв'язку з чим позивач перевіз її до себе додому за адресою: [ADDRESS], де вони проживала однією сім'єю з травня 2010 року і по день її смерті, що підтверджується відповідною довідкою №117860 від 10 вересня 2014 року, виданої квартальним комітетом за місцем проживання [PERSON] Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється, зокрема, за заповітом. Цивільним законодавством передбачено регулювання правовідносин щодо здійснення права на спадкування. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з абз. 4 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус для видачі свідоцтва про право на спадщину вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Також, при вирішенні даного спору, суд керується вказівками Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року за №5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року за №15) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де вказано, що вирішується питання про встановлення факту, якщо це не пов'язується з наступним вирішенням спору про право, а тому вирішенню підлягає не лише питання про встановлення факту сумісного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а і про визнання за ним права на спадкове майно, тобто вищевказану спірну земельну ділянку Оскільки в судовому засіданні встановлено факт неможливості оформлення позивачем спадкових прав у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved