Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подано в суд позовну заяву до [PERSON], третя особа ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про звернення стягнення на заставне майно. Позивачем зазначено, що 22.02.2008 року «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 04-2.1/145. Згідно умов договору банк надав [PERSON] кредит в сумі 90 000 грн.. Позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, інші передбачені договором платежі в сумі, строки, та на умовах, передбачених кредитним договором та графіком платежів. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором № 04-2.1/145 від 22.02.2008 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали договір застави транспортного засобу № 04-3.1/146 від 22.02.2008 року. Основним забезпеченням (предметом застави) по кредитному договору є транспортний засіб «Volkswagen» 2003 року випуску, білого кольору, державний номер - [NUMBER], кузов № - [NUMBER], тип фургон малотоннажний-В (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], видано 31 січня 2008 року Гайсинським МРЕВ ВДАІ УМВС України у Вінницькій області). 17.12.2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (який є правонаступником «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до боржників за кредитними договорами, укладеними ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з фізичними особами. Зокрема відбулось відступлення і права вимоги за кредитним договором № 04-2.1/145 від 22.02.2008 року, який було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON]. Таким чином, усі права кредитора по вказаному договору належать позивачу. [PERSON] порушив умови кредитного договору, належно його не виконував. Згідно позовної заяви зазначено, що станом на 01.07.2016 року прострочена заборгованість по кредитному договору становила: по кредиту - 42747,42 грн.; по відсотках - 70474,48 грн; по комісії - 3960 грн.. Відповідачу було направлено вимогу про повернення кредиту, яка ним не виконана. Тому позивач звернувся до суду і просив в рахунок погашення заборгованості у розмірі 117181,90 грн. звернути стягнення на предмет застави - транспортний засіб «Volkswagen» 2003 року випуску, білого кольору, державний номер - [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача Пономаренко Д.Ю. підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.01.2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконане, відтак правовідносини сторін кредитного договору не припинились. Наявність рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не позбавляє кредитора права звернути стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості. Вважає, що списання банком кредиту як простроченого не може свідчити про припинення правовідносин. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В поданих до суду 16.09.2016 року письмових запереченнях зазначив, що відповідно до умов договору відступлення права вимоги від 17.12.2012 року, право вимоги нового кредитора, тобто позивача по справі, за кредитним договором №04-2.1/145 від 22.02.2008 року, може бути лише в тих межах, що зазначені в Реєстрі Позичальників, який є додатком №1 до договору відступлення. А щодо передачі прав вимоги за забезпеченнями, що випливають з договорів застави/поруки, які укладені в письмовій формі з нотаріальні посвідченням, то такі права вимоги мають оформлятись окремим договором про передачу прав вимоги за договором забезпечення. Також вважає, що умовами кредитного договору №04-2.1/145 від 22.02.2008 року було передбачено право банку відступати право вимоги за вказаним кредитним договором з наступним повідомленням позичальника про особу нового кредитора протягом 5 днів з моменту укладення Банком з цього приводу договору. Але жодних повідомлень про відступлення права вимоги він не отримував. Зазначив, що по справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості винесено рішення Апеляційного суду Вінницької області, яким таку заборгованість вже стягнуто, визначено суму боргу, яку він періодично погашає. Вважає, що після визначення судом розміру боргу, не можна піддавати сумніву та зміні остаточну суму заборгованості. Звернення стягнення на предмет застави призведе до повторного стягнення з нього боргу. Також вказав, що розмір безнадійної заборгованості був списаний банком до відступлення права вимоги, відтак банк втратив право вимоги до позичальника за кредитним договором, а тому не міг передати припинене право вимоги іншій особі. За списаним кредитом не можуть нараховуватись відсотки, пеня. Представник третьої особи Бурковська О.Г. в судовому засіданні пояснила, що згідно укладеного договору відступлення права вимоги, всі вимоги за кредитним договором перейшли до ТОВ «Кредитні ініціативи», в тому числі і вимоги за договорами забезпечення. До повного погашення заборгованості за кредитним договором позивач має право вимоги до боржника, оскільки кредитний договір діє. Списання банком кредитної заборгованості не тягне за собою припинення зобов'язання за кредитним договором, оскільки списання боргу проведено банком за рахунок резервів, які сформовані банком, що впливає лише на податкові зобов'язання банку, і не стосується відносин з позичальником. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого. Згідно положень ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 22.02.2008 року «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 04-2.1/145. Згідно умов договору банк надав [PERSON] кредит в сумі 90 000 грн.. Позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти в строки, та на умовах, передбачених кредитним договором та графіком платежів. Відповідно до укладеного 22.02.2008 року договору застави транспортного засобу, для забезпечення вимог за кредитним договором № 04-2.1/145, [PERSON] передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль «Volkswagen» 2003 року випуску, білого кольору, державний номер - [NUMBER], кузов № - [NUMBER], тип фургон малотоннажний-В. З договору застави транспортного засобу вбачається, що цей договір забезпечує вимоги Заставодержателя, що випливають з кредитного договору 04-2.1/145 від 22.02.2008 року, укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON], за умовами якого останній зобов'язаний до 20.02.2013 року повернути кредит у розмірі 90 000 грн., проценти за користування ним, комісійну винагороду за обслуговування ним в розмірі 90 грн. щомісячно, а також сплатити неустойку (штрафи, пеню) та відшкодувати Заставодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання умов кредитного договору. Дія застави за даним договором зберігається до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Згідно п.3.1.7. договору застави вбачається, що заставодержатель має право здійснювати відступлення прав за цим договором та кредитним договором без попереднього отримання на це згоди Заставодавця в порядку, передбаченому законом. Згідно п.3.1.9. договору застави вбачається, що заставодержатель має право задовольняти свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави в порядку, передбаченому законом і цим договором. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 31 січня 2008 року Гайсинським МРЕВ ВДАІ УМВС України у Вінницькій області, видно, що власником вказаного автомобіля є [PERSON] 17.12.2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (який є правонаступником «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») (далі ПАТ «Промінвестбанк») було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до боржників за кредитними договорами, укладеними ПАТ «Промінвестбанк» з фізичними особами. Зокрема, відбулось відступлення і права вимоги за кредитним договором № 04-2.1/145 від 22.02.2008 року, який було укладено між ПАТ «Промінвестбанк» та [PERSON]. Таким чином, усі права кредитора по вказаному договору належать позивачу. Дані обставини також підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, матеріалами оглянутої в судовому засіданні цивільної справи. Так, відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.01.2015 року винесеного по цивільної справи № 135/1150/14-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про стягнення заборгованості видно, що із [PERSON] стягнуто заборгованість по кредитному договору № 04-2.1/145 від 22.02.2008 року в сумі 53833,63 грн., що складається із 42747,42 грн. непогашеної суми кредиту, 11086,21 грн. заборгованості зі сплати процентів. Відтак, обставини встановлені вказаним рішенням апеляційного суду підтверджено те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 04-2.1/145 від 22.02.2008 року. А відсутність повідомлення боржника про зміну кредитора не може свідчити про право боржника не виконувати умови кредитного договору. Крім того, в судовому засіданні судом оглянуто і досліджено належним чином завірені документи, які надані представником ТОВ «Кредитні ініціативи», що підтверджують факт укладання договору про відступлення права вимоги, а також наявність в додатках до цієї угоди, зокрема, реєстру позичальників, в якому наявні відомості про переуступку банком ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитним договором № 04-2.1/145 від 22.02.2008 року, а також право вимоги за відповідними договорами забезпечення, що передбачено п. 2.2 договору відступлення права вимоги від 17.12.2012 року. Встановлено, що після винесення рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.01.2015 року, відділом ДВС по м. Ладижину було відкрито виконавче провадження по стягненню боргу. Згідно наданих відповідачем квитанцій видно, що ним сплачено на виконання вказаного рішення суду кошти на загальну суму 6000 грн., починаючи з 08.11.2016 року. Відтак, судом встановлено, що рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача повністю не виконано і продовжує залишатись борг. Щодо посилання відповідача на те, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.01.2015 року вже визначено суму боргу, слід відмітити таке. Вказаним рішенням апеляційного суду вирішено спір між ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 04-2.1/145 від 22.02.2008 року, визначеної станом на 01.07.2014 року. При цьому із тексту рішення видно, що позивачем пред'являлись вимоги про стягнення боргу станом на 01.07.2014 року в сумі 91092,18 грн., а саме: 42747,42 грн. заборгованості за кредитом, 36253,04 грн. заборгованості за відсотками, 10291,72 грн. заборгованості за пенею, 1800 грн. заборгованості з комісії. Судом апеляційної інстанції по справі № 135/1150/14-ц було задоволено позов частково, а саме стягнуто борг станом на 01.07.2014 року, що складається із 42747,42 грн. непогашеної суми кредиту і 11086,21 грн. заборгованості зі сплати процентів, при цьому відмовлено в задоволенні позову про стягнення боргу в частині стягнення 1800 грн. комісії, 10291,72 грн. пені, та частини процентів в сумі 25166,83 грн. Тому по даній справі суд, враховує лише вказану в розрахунку заборгованість, що виникла після 01.07.2014 року. При цьому слід виходити з такого. Відмовляючи в позові, в рішенні Апеляційного суду Вінницької області суд давав оцінку розміру боргу станом на 01.07.2014 року, відтак, розмір боргу до цієї дати є таким, що встановлений рішенням суду і доведенню не підлягає. Разом з тим, по даній справі, згідно позовної заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» фактично просить звернути стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що утворилась станом на 01.07.2016 року, враховуючи й ту, частина якої відкинута рішенням Апеляційного суду Вінницької області. Наявність рішення суду про стягнення боргу, яке не виконане боржником в повній мірі, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, до повного погашення боргу за кредитним договором зобов'язання за ним можуть бути відступлені новому кредитору. Відповідно до змісту п. 5.2.6 кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує банку комісійну винагороду, яка, зокрема, альтернативно визначена в сумі 90 грн. щомісячно. Відповідно до п. 6.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 40 % річних від простроченої суми. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати в повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов'язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таких висновків суд дійшов враховуючи обов'язкову для застосування практику Верховного Суду України, висловлену в постановах: від 25.05.2016 року по справі № 6-157цс16, від 23.09.2015 року по справі № 6-1206цс15. Таким чином, встановлено, що відповідач [PERSON] порушив узяті на себе згідно договору кредиту зобов'язання, не виконав належно зобов'язання - порушив умови договору, своєчасно не погасивши всю заборгованість по кредиту. При визначенні розміру заборгованості позивач посилається на наявний в матеріалах справи розрахунок, відповідно до якого зазначено, що станом на 01.07.2016 року прострочена заборгованість по кредитному договору становила: по кредиту - 42747,42 грн.; по відсотках - 70474,48 грн; по комісії - 3960 грн.. Проте, даний розрахунок частково включає і ті суми заборгованості, яким вже давалась оцінка судом апеляційної інстанції, і які були частково відкинуті. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності обчислення, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Така позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 року по справі № 6-1752цс15, і згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування. Статею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, судом встановлено, що він є частково обґрунтованим та правильним. Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області вирішено спір між ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, визначеної станом на 01.07.2014 року, вирішено та визначено заборгованість на вказану дату, тому до вказаної заборгованості необхідно додати борг за процентами та комісією, що нараховані згідно розрахунку після 01.07.2014 року. При цьому заборгованість за тілом кредиту залишається незмінною, і становить 42747,42 грн. Тому, суд вважає обґрунтованим розрахунок в частині нарахування процентів та комісії після 01.07.2014 року і до 01.07.2016 року. Зокрема, за цей період нараховано 34221,44 грн. процентів та 2160 грн. комісії. При цьому, підлягає врахуванню й те, що рішень судів що давали б оцінку розміру нарахованої комісії з 01.07.2014 року немає, і суд вважає нарахування комісії правомірним, оскільки внаслідок передачі права вимоги за кредитним договором, до нового кредитора перейшли всі права вимоги, що мав первісний кредитора. Зокрема, перейшло і право вимагати стягнення комісії, оскільки це передбачено п. 5.2.6 кредитного договору, який діє до повного виконання зобов'язання позичальником. Відтак, враховуючи визначену рішенням суду суму боргу станом на 01.07.2014 року, а також нараховані суми за період з 01.07.2014 року і до 01.07.2016 року, загальний борг (без врахування сплачених [PERSON] на виконання рішення суду коштів) за кредитним договором станом на 01.07.2016 року складається із: 42747,42 грн. боргу по тілу кредиту, 45307,65 грн. боргу по відсоткам, 2160 грн. боргу по комісії. Черговість погашення заборгованості за кредитним договором встановлена пунктом 3.8. договору кредиту, відповідно до якого передбачено, що спочатку погашаються нараховані але не сплачені проценти. Відтак, сплачені відповідачем на погашення боргу кошти в сумі 6000 грн. повинні бути зараховані першочергово на погашення процентів. Тому з урахуванням цих сплачених коштів борг по процентам, який розраховано станом на 01.07.2017 року, фактично становить 39307,65 грн. (45307,65 - 6000 = 39307,65). В такому разі загальна заборгованість за кредитним договором, з урахуванням проведеного відповідачем часткового погашення становить 84215,07 грн., і складається з боргу за тілом кредиту - 42747,42 грн., за відсотками - 39307,65 грн., за комісією - 2160 грн. Тому суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що після переуступки права вимоги розмір заборгованості не може збільшуватись, а нарахування відсотків припиняється. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про стягнення боргу не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет застави. Вказаний висновок відповідає змісту правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 04.09.2013 року по справі № 6-73цс13 та положенням п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Посилання відповідача на подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором, через наявність рішення про стягнення заборгованості та подачею позову про звернення стягнення на предмет застави, є необґрунтованими, зважаючи, зокрема, на таке. Відповідно до положень ст.ст. 589, 590 ЦК України, ст.ст. 19, 20 ЗУ «Про заставу» у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставоутримувач набуває право звернення стягнення на предмет застави. За змістом цих норм закону звернення стягнення на предмет застави повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу судового захисту належить позивачу. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Винесенян рішення про стягнення боргу за кредитним договором не припиняє основне зобов'язання, відтак і не припиняє дію забезпечувального зобов'язання - договору застави. Оскільки відповідачем борг повністю не сплачено, тому звернення стягнення на предмет застави не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання. Такий висновок суду відповідає змісту правової позиції, що міститься у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 року по справі № 6-1080цс15. Списання безнадійної заборгованості за кредитом та нарахованими за ним процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Банк відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. Крім цього, згідно п. 7, чинної на час списання банком заборгованості, Постанови Правління НБУ № 172 від 01 червня 2011 року «Про затвердження Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву», відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Таким чином, в даному випадку боргові зобов'язання відповідача перед банком не можна вважати погашеними. Відтак, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав у банку для передачі права вимоги за кредитним договором, а також підстав для задоволення позову нового кредитора про звернення стягнення на предмет застави, у зв'язку із списанням банком заборгованості за кредитним договором згідно своїх внутрішніх документів. Такі висновки суду відповідають практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, висловленій, зокрема, в постанові від 09.03.2016 року по справі №6-26155ск15. Відповідно до змісту ст.ст. 572, 589, 590, 591 ЦК України, ст.ст. 1, 19, 20 Закону України «Про заставу» застава це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про заставу» застава зберігає силу у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі. За правилами, передбаченими ст. ст. 3, 21, 23, 24, 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувала на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з яким закон повязує виникнення права і обовязків щодо рухомого майна. До забезпечувальних обтяжень належить, зокрема, застава рухомого майна. Відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження. Оскільки [PERSON] порушив умови кредитного договору з повернення кредиту, наявна заборгованість за кредитом, яка відповідачем не погашена, то існують усі передбачені законодавством умови звернення стягнення на предмет застави. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати мають бути присуджені позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач згідно позовних вимог пред'явив позов про звернення стягнення на предмет застави для погашення боргу на загальну суму 117181,90 грн. Позов задоволено щодо боргу на загальну суму 84215,07 грн.. Відтак на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме - 1263,22 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial