Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

ТОВ «Інформаційне агентство «Агентство соціально-політичних ініціатив» звернулося з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації юридичної особи та спростування поширеної неправдивої інформації. Позивач зазначав, що ТОВ «Інформаційне агентство «Агентство соціально-політичних ініціатив» зареєстроване згідно вимог чинного законодавства України, діє на підставі свідоцтва про реєстрацію інформаційного агентства як суб`єкта інформаційної діяльності серія КВ №538-400Р від 24.04.2014 р. та здійснює свою діяльність у сфері проведення незалежних журналістських розслідувань, висвітлення актуальних подій та конфліктів, а також веде відкрите досьє на політиків та лідерів громадської думки. 23 січня 2019 року о 22:02 годині Інформаційним агентством «АСПІ» (АSРІ) було опубліковано статтю під назвою «До уваги експортерів: на Одещині нова схема поборів від керівництва Одеської митниці Передерія і Артеменка» (режим доступу: https://аsрі.com.ua/ kriminal/item/25523-do-uvahy-eksporteriv-na-odeshchyni-nova-skhema-poboriv-vid-kerivnytstva-odeskoi-mytnytsi-perederiia-i-artemenko ). У даній статті позивачем була висвітлена корупційна схема, що діє при експорті волоських горіхів, яку координують високопосадовці Одеської митниці ДФС. Незаконно та безпідставно, мотивуючи зупинку митного оформлення вантажів порушенням прав інтелектуальної власності, службовці Одеської митниці ДФС здійснюють тиск на експортерів волоського горіха, схиляючи до хабарництва та монополізуючи ринок з допомогою своїх підставних фірм. Вищезазначена стаття також містить фото- та відеодокази неправомірних дій посадових осіб митниці, які були зібрані та всебічно проаналізовані Агентством. Так, до статті додається фото способу пакування волоського горіха, що використовує ТОВ «Файнпрод», діяльність якого постраждала від свавілля чиновників Одеської митниці ДФС та підтверджує, що товариство ніяким чином не порушує жодних прав інтелектуальної власності, а отже, підстав затримки митного оформлення немає. Також в статті містяться фото незаконних розпоряджень керівництва Одеської митниці ДФС про призупинку вантажу на підставі ст. 399 МКУ (Лист про призупинку митного оформлення №336/10/15-70-18-03 від 18.01.2019 р. та Лист про скасування рішення про призупинку митного оформлення товару №363/10/15-70-18-03-07 від 22.01.2019 р.) та відеозапис телефонної розмови з працівниками митниці, які відмовляються давати пояснення ситуації. Проте 24 січня 2019 року о 02:51 годині на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook громадянином України [PERSON] , що на момент написання та опублікування спірної інформації займав посаду виконуючого обов`язки начальника Одеської митниці ДФС, було залишено допис до вищезазначеної статті (інтернет посилання: [INFO]), у якому він поширив проти позивача неправдиву інформацію, чим порушив немайнове право на недоторканість ділової репутації. Викладена [PERSON] інформація не відповідає дійсності, є недостовірною, оскільки, по-перше, у своєму дописі [PERSON] повідомляє про те, що стаття не містить жодних доказів та підстав незаконних дій, і є замовленим матеріалом, з допомогою якого ТОВ «Файнпрод» намагається вирішити власні інтереси. Також [PERSON] згадує про те, що «декілька років тому на відомство вже був здійснений напад групи невідомих осіб, які розтрощили меблі, устаткування та техніку. І цей напад був пов`язаний з експортерами горіхів» та зазначає, що «звернувся до поліції з проханням забезпечити охорону Одеської митниці». Проте жодних доказів чи пояснень причетності журналістів інформаційного агентства чи до вищезазначених нападів [PERSON] не надає. До того ж [PERSON] не обмежився поширенням неправдивої інформації щодо діяльності позивача, яка завдає значної шкоди діловій репутації інформаційного агентства та дискредитує його на ринку надання інформаційних послуг, оскільки повністю суперечить меті та цілям діяльності ІА «АСПІ», а також професійним та етичним нормам журналістської діяльності. [PERSON] вдався до залякування та погроз, а також схиляння ЗМІ до поширення певної інформації. Отже, інформація, поширена [PERSON] носить саме негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення журналістами ІА АСПІ вимог чинного законодавства та прийнятих у суспільстві етичних принципів моралі, етики тощо, що на переконання позивача порушує немайнові права журналістів. Також дана інформаціє не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладений на відповідача. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати інформацію, поширену [PERSON] , недостовірною та такою, що порушує право на недоторканість ділової репутації ТОВ «Інформаційне агентство «Агентство соціально-політичних ініціатив», зобов`язати відповідача у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену ним недостовірну інформацію. В судове засідання представник позивача ТОВ «Інформаційне агентство «Агентство соціально-політичних ініціатив» адвокат Кир'ян Д.І. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник адвокат Демченко К.М. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник направив до суду клопотання про розгляд справи у їхню відсутність за наявними у матеріалах справи доказами. У відзиві на позовну заяву зазначав, що відповідно до тексту повідомлення, що було розміщено відповідачем в соціальній мережі Facebook, вбачається, що поширена інформація не містить жодної згадки про позивача та/або його працівників (журналістів). Зокрема, у даній поширеній інформації мова йде про посадових осіб Одеської митниці ДФС та компанії «Файнпрод». Більше того, позивач не надає жодного доказу, які б підтверджували, що веб-сайт aspi.com.ua належить позивачу, або будь-яких доказів, які б свідчили, що стаття, посилання на яку розмістив відповідач, має відношення до позивача. Жодних доказів на підтвердження недостовірності інформації, поширеної відповідачем, надано суду не було. Вказана інформація відноситься до оціночних суджень, оскільки не містить конкретних даних про події або явища, є висловлюванням особистої думки автора - відповідача, та оцінкою дій компанії «Файнпрод» і осіб, які «лобіюють» їх інтереси. Беззаперечною підставою для віднесення таких тверджень до оціночних суджень відповідача є вживання ним словесної конструкції «ми вважаємо», що свідчить про висловлення власних суджень відповідачем у поширеній ним інформації. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наведена у повідомленні відповідача інформація принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, чи порушують інші його особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Тобто, поширена відповідачем не є ані недостовірною, ані негативною, не є погрозою чи залякуванням, а, фактично, є роз`ясненням основ антидифамаційного законодавства та наслідків поширення недостовірної інформації для невизначеного кола осіб, в тому числі журналістів. При цьому, позивачем не доведено жодними доказами порушення його особистих немайнових прав - ділової репутації, як і наявність такої репутації взагалі (оскільки на момент поширення інформації позивач здійснював свою діяльність не більше двох років). Посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач ТОВ «Інформаційне агентство «Агентство соціально-політичних ініціатив» зареєстроване згідно вимог чинного законодавства України, діє на підставі свідоцтва про реєстрацію інформаційного агентства як суб`єкта інформаційної діяльності серія КВ №538-400Р від 24.04.2014 р. та здійснює свою діяльність у сфері проведення незалежних журналістських розслідувань, висвітлення актуальних подій та конфліктів, а також веде відкрите досьє на політиків та лідерів громадської думки. 23 січня 2019 року о 22:02 годині Інформаційним агентством «АСПІ» (АSРІ) було опубліковано статтю під назвою «До уваги експортерів: на Одещині нова схема поборів від керівництва Одеської митниці Передерія і Артеменка» (режим доступу: https://аsрі.com.ua/ kriminal/item/25523-do-uvahy-eksporteriv-na-odeshchyni-nova-skhema-poboriv-vid-kerivnytstva-odeskoi-mytnytsi-perederiia-i-artemenko ). 24 січня 2019 року о 02:51 годині на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook відповідачем [PERSON] , що на момент написання та опублікування спірної інформації займав посаду виконуючого обов`язки начальника Одеської митниці ДФС, було залишено допис до вищезазначеної статті (інтернет посилання: [INFO]), а саме: «...Нажаль, мене почули не всі. І ми отримали чергову спробу тиску, маніпуляції та навіть погрози фізичними діями по відношенню до посадових осіб державної установи!... Ми вважаємо, що у такий спосіб представники компанії «Файнпрод» намагаються незаконно вплинути на рішення, що приймають або прийматимуть посадовці. Будемо домагатися відкриття кримінальної справи за фактом цих погроз та залякувань». Вищевказану інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що порушує його немайнове право на ділову репутацію. Ділова репутація юридичної особи є її свого роду обличчям, яке дозволяє залучати нових партнерів, вигідні інвестиції, збільшувати кількість її клієнтів, а також сприяти освоєнню нових ринків. На сьогодні законом не закріплено тлумачення поняття «ділова репутація», але на практиці під цим поняттям розуміється сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та ідповідність її діяльності вимогам закону. Право на недоторканність ділової репутації юридичної особи закріплено у Цивільному кодексі України, у Законах України «Про інформацію», «Про інформаційні агентства», «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», «Про державну підтримку засобі масової інформації та соціальний захист журналістів» тощо. Частина 1 ст. 201 ЦК України визначає ділову репутацію як одне з немайнових прав, що підлягають захисту законом, а ч. 2 ст. 200 ЦК встановлює спосіб захисту ділової репутації, відповідно до якої суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Статтею 94 ЦК передбачено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України, норми якої передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно статті 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Стаття 299 ЦК України не лише закріплює саме право на недоторканність своєї ділової репутації, ч. 2 даної статті визначає, що фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У Постанові Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини яка особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст. 91 ЦК України, юридична особа має такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) як і фізична особа. Таким чином, юридична особа так само як і фізична має право на спростування недостовірної інформації, що передбачено ст. 277 ЦК України та відповідно до ст. 299 ЦК України право на недоторканість ділової репутації. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В даному випадку, публікація відповідача [PERSON] розміщена на його сторінці в соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет у вільному доступі, і є відкритою для перегляду необмеженому колу осіб. Публікація [PERSON] була зроблена стосовно конкретної статті під назвою «До уваги експортерів: на Одещині нова схема поборів від керівництва Одеської митниці Передерія і Артеменка», опублікованою 23 січня 2019 року о 22.02 годині журналістами ІА АСПІ. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ч.3 ст.277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція порядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу гідності, честі чи ділової репутації. Тобто для визнання інформації негативною, а відтак недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо щоб позивач вважав, що поширена інформація порушує його права. Інформація, поширена відповідачем [PERSON] , носить саме негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення журналістами ІА АСПІ вимог чинного законодавства та прийнятих у суспільстві етичних принципів моралі, етики тощо. Статтею 34 Конституції України, кожному громадянинові України незалежно від його професії гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України та до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова №1), кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Аналізуючи вищезазначені норми, Верховний суд України у п.1 Постанови №1 дійшов висновку, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Щодо права на свободу думки і слова, права на вільне вираження своїх поглядів та переконань, то враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1.11.1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Статтею 10 Конвенції з прав людини (надалі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без вручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язано із обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони громадського порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідними в демократичному суспільстві. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про необхідність дотримуватися в суспільстві ст.10 Конвенції. У п.40 рішення від 29.03.2005 р. «Українська Прес-Група» проти України» Європейський Суд наголосив, що стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані (Oberschlick v. Austria (№1), рішення від 23 травня 1991 року, Серія А, №204, с.25, §57). П.42 рішення в справі «Українська Прес-Група» проти України» - навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DeHaesGijsels v. Belgium, §47). Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», засоби масової інформації України відповідно до законодавства України мають право висвітлювати всі аспекти діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надавати засобам масової інформації повну інформацію про свою діяльність через відповідні інформаційні служби органів державної влади та органів місцевого самоврядування, забезпечувати журналістам вільний доступ до неї, крім випадків, передбачених Законом України «Про державну таємницю», не чинити на них будь-якого тиску і не втручатися в їх виробничий процес. Засоби масової інформації можуть проводити власне дослідження і аналіз діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, давати їй оцінку, коментувати. Свобода діяльності інформаційних агентств гарантується положеннями ст.2 Закону України «Про інформаційні агентства». Забороняється цензура інформації, поширюваної інформаційними агентствами. Відповідно до ст.8 Закону, інформаційні агентства України, незалежно від їх виду, відповідно до Конституції, Закону «Про інформаційні агентства» на договірних засадах збирають, обробляють, створюють, готують до поширення офіційну інформацію про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування, випускають і розповсюджують інформаційну продукцію про діяльність цих органів. Разом з тим, частиною 3 статті 15 Конституції, встановлено, що цензура в Україні заборонена. Аналогічне твердження закріплене і у ст. 24 Закону України «Про інформацію». Так, забороняється цензура - будь-яка вимога, спрямована, зокрема, до журналіста, засобу масової інформації, керівника, розповсюджувача, узгоджувати інформацію до її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. Забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб`єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши докази в їх сукупності, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування обставин, зазначених у позовній заяві. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Крім того,

Outcome: approved