Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

ТОВ «Нью файненс сервіс» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 березня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № Л71.188.19915 на суму 41271,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,00 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором та графіком щомісячних платежів. Відповідно до договору факторингу № 30/09-1 від 30 вересня 2015 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє», до останнього перейшло право грошової вимоги за вказаним кредитним договором. 28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» та ТОВ «Фінансова компанія «Серет», яке змінило найменування на ТОВ «Нью файненс сервіс», укладено договір факторингу № 28/02-1, відповідно до умов якого ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» відступило позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року, розмір заборгованості по якому станом на 28 лютого 2017 року складав 41076,94 грн. Позивачем направлено письмове повідомлення про відступлення права вимоги, після чого платежі не здійснено. Станом на 11 січня 2018 року заборгованість за кредитом складає 41076,94 грн., і яку позивач просить стягнути з відповідачки. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, при цьому посилається на те, що необхідні докази надані до матеріалів справи, клопотання та заяви відсутні. На підставі наданих письмових пояснень вважає, що право вимоги за кредитним договором набуто ТОВ «НФС» згідно договору факторингу № 28/02-1 від 28.02.2017 року правомірно, даний договір є дійсним, сторонами оскаржений не був. Набуте ТОВ «НФС» право вимоги за кредитом не припинилось після виключення з Державного реєстру фінансових установ відомостей про ТОВ «НФС» як про фінансову установу. Крім того, зазначив, що відповідно до умов кредитного договору останній платіж з повернення кредиту та процентів повинен був бути здійснений позичальником 18.07.2016 року, ТОВ «НФС» звернулось до суду із позовом 11.02.2018 року, тобто у встановлений законом строк позовної давності. Представник відповідача\~[PERSON]\~в судове\~засідання не\~зявився,\~однак на\~адресу суду\~надійшла заява\~про розгляд\~справи без\~його участі\~та просить\~відмовити в\~задоволенні позовних\~вимог,\~застосувати строк\~позовної давності.\~До матеріалів\~справи доданий\~відзив на\~позовну заяву\~відповідно до\~якого \~відповідач не\~визнає позовні\~вимоги в\~повному обсязі\~з тих\~підстав,\~що \~її не\~було повідомлено\~ про\~відступлення \~права вимоги\~ТОВ «Нью\~Файненс Сервіс»\~за кредитним\~договором шляхом\~направлення відповідного\~повідомлення на\~ її\~адресу.\~Так,\~банком не\~надано \~ліцензії \~Нацкомфінпослуг на\~здійснення фінансових\~операцій.\~Крім того\~ \~вказує,\~що позивачем\~був пропущений\~строк позовної\~давності,\~оскільки предявивши\~вимогу про\~повне дострокове\~погашення \~заборгованості за\~кредитом та\~інших нарахувань,\~кредитор відповідно\~до ч.\~2\~ст.\~1050\~ЦК України\~змінив строк\~виконання основного\~зобовязання і\~був зобовязаний\~предявити позов\~протягом трьох\~років від\~дати порушення\~позичальником встановленого\~банком строку\~для дострокового\~повернення кредиту.\~Так,\~оскільки досудова\~вимоги була\~направлена в\~2014\~році,\~а з\~позовом про\~стягнення заборгованості\~по кредитному\~договору банк\~звернувся лише\~в лютому\~2018\~року,\~тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до\~ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Згідно\~ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.1054 Цивільного кодексу України,\~за кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобовязується надати\~грошові кошти\~(кредит)\~позичальникові у\~розмірі та\~на умовах,\~встановлених договором,\~а позичальник\~зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до укладеного із ПАТ «Ідея Банк» кредитного договору № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року [PERSON] отримала кредит на суму 41271,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,00 % річних /а.с.7-9/. ПАТ «Ідея Банк» свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надав [PERSON] зазначені кредитні кошти. Відповідач не сплачував банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, що підтверджується розрахунком заборгованості. 30 вересня 2015 року укладено договір факторингу №30/09-1 між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє», відповідно до умов якого до ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року /а.с.14/. 28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» та ТОВ «Фінансова компанія «Серет», яке змінило найменування на ТОВ «Нью файненс сервіс», укладено договір факторингу № 28/02-1, відповідно до умов якого ТОВ «Факторинова компанія «Рантьє» відступило позивачу право вимоги коштів за кредитним договором № Л71.188.19915 від 18 березня 2013 року, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON], що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредиту /а.с.21-26/. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання платежів не здійснила. В судовому засіданні встановлено, що відповідачкою допущені порушення зобов'язання за кредитним договором, і вона має заборгованість в розмірі 41076,94 грн. Статтею 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом. Однак з матеріалів справи та письмових пояснень відповідачки вбачається, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Так, у відповідності до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки між сторонами в порядку\~ст.259 ЦК України\~домовленості щодо зміни тривалості позовної давності не було досягнуто, на дані правовідносини поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої починається зі спливом строку виконання зобовязання. Відповідно до вимог\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У ч.5\~ст.261 ЦК України\~зазначено, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Відповідно до п.3.2.3. розділу 3 Кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків і витрат на стягнення боргу, а позичальник зобовязаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобовязання, в наступних випадках: якщо позичальник порушив терміни сплати поточних місячних внесків більш ніж на 1 календарний місяць, якщо інформація і документи, які повинен надати Позичальник Банку відповідно до цього Договору, виявилися достовірними або Позичальник приховав важливу інформацію про свій фінансовий або правовий стан, яка могла значним чином вплинути на прийняття рішення Банком; погіршення фінансового стану Позичальника; у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником будь-якої іншої умови цього Договору; якщо щодо Позичальника або його майна є рішення або вчинена дія з боку будь-яких державних, судових органів або інших уповноважених органів яке істотно ускладнює Позичальнику або робить неможливими розпорядження власним майном; розірвання цього Договору з ініціативи банку. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення. Встановлено, що прострочення позичальником платежу за кредитним договором відбулося станом на 09.12.2014 року через що банк направив [PERSON] вимогу про дострокове виконання зобов'язання /а.с.112/, яку кредитор мав виконати протягом 30 днів з часу отримання. Відповідач отримала вказану вимогу 10.12.2014 року, що підтверджується самою відповідачкою у її письмових поясненнях /а.с.110/, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив 08 січня 2015 року. Тобто, позивач направивши відповідачу письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором з 18.07.2016 року, тобто строку визначеного в п.2 Кредитного договору на 08 січня 2015 року. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Після зміни строку виконання зобов'язання (до 08 січня 2015 року) усі наступні ануітетні платежі, передбачені п. 2 Кредитного договору № Л71.188.19915 від 18.03.2013 року, не мають правового значення, оскільки за вимогою позичальник зобов'язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі після 08 січня 2015 року не підлягають виконанню. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16. Отже, перебіг позовної давності почався з 09 січня 2015 року. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У відповідності до вимог ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням викладеного, суд вважає необґрунтованими посилання представника позивача у письмових поясненнях на те, що додатком 1 до Кредитного договору № 910.13466 від 29.02.2012 останній платіж з повернення кредиту та процентів повинен був бути здійсненим позичальником 18.07.2016, оскільки направивши вимогу про дострокове повернення заборгованості банк змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором тим самим перервав строк позовної давності. Таким чином, банк мав право звернення до суду із вимогою до позичальниками в трирічний строк, а саме у період з 09 січня 2015 року до 09 січня 2018 року, однак відповідно до штампу вхідної кореспонденції Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, банк звернувся до суду із позовом 05 лютого 2018 року. Судом встановлено, що позивач, подавши позовну заяву у лютому 2018 року, звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, який по даним правовідносинам сплив. Поважних причин пропуску Банком строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило. Відповідно до ч.4\~ст.267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідачки у справі, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ч.2\~ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідачки не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed