Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 20000 доларів США, а також 14619,10 гривень процентів за користування позикою, 8940,72 грн 3% річних за прострочення виконання зобов`язань та 82396,60 грн пені, поклавши на відповідача судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 01.07.2019 між ним та відповідачем укладено договір позики № 01/07/19-2, відповідно до п. 1 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 30.08.2019 включно. Так, 01.07.2019 позивачем передано відповідачу грошові кошти у борг, останній видав боргову розписку у двох примірниках, один з яких відповідно до вищевказаного договірного положення передано позивачу на зберігання до повного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики. На день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача як кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити проценти за користування позикою за період з 01.07.2019 до 30.08.2019 у розмірі 14619,10 грн, 3% річних від суми боргу за весь час прострочення, тобто з 31.08.2019 по 06.04.2020, що становить 8940,72 грн, та пеню за порушення зобов`язання у розмірі 82396,60 грн за період з 31.08.2019 по 06.04.2020. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Медвідь В.О. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають з наступних підстав. Так, зокрема, відзив мотивовано тим, що в кінці серпня 2019 року відповідач [PERSON] повністю виконав взяті на себе зобов`язання та повернув позивачу грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, натомість позивач повернув [PERSON] оригінал договору позики від 01.07.2019 та боргової розписки від 01.07.2019, які зберігаються у відповідача, а відтак останній у силу вимог ч. 3 ст. 545 ЦК України повністю виконав взяті на себе зобов`язання. Крім того, 26.11.2019 позивач [PERSON] звернувся до Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з невиконанням, на його думку, відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно з договором позики від 01.07.2019 та борговою розпискою від 01.07.2019. Разом з тим, з висновку по перевірці матеріалів ЖЄО № 13585 від 26.11.2019 вбачається, що працівники Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області в ході проведення перевірки встановили, що у кінці серпня 2019 року [PERSON] повністю виконав взяті на себе зобов`язання та повернув [PERSON] усі грошові кошти, натомість останній повернув [PERSON] оригінал боргової розписки від 01.07.2019. Вказані обставини додатково підтверджуються поясненнями [PERSON] від 05.12.2019, які надані працівникам Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області, які саме тому припинили перевірку, про що було повідомлено позивача [PERSON] , який погодився з висновком по перевірці матеріалів ЖЄО № 13585 від 26.11.2019, а також мотивами, які були встановлені в ході проведення вказаної перевірки, оскільки не оскаржував вказаний висновок у порядку, передбаченому КПК України, до суду. 31.07.2020 представником позивача [PERSON] адвокатом Костур Р.В. відповідно до наданих процесуальних прав подано відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що твердження, вказані відповідачем у відзиві, не відповідають дійсності та суперечать фактичним обставинам справи та доказам, які наявні в матеріалах справи. На їхнє переконання, долучення копії пояснень відповідача від 05.12.2019 та незаперечення змісту таких у відзиві на позовну заяву свідчать про те, що відповідач визнає той факт, що 01.07.2019 підписував два примірники договору позики за № 01/07/192 від 01.07.2019 та дві боргові розписки від 01.07.2019. Наведені обставини спростовують твердження представника відповідача про те, що позивач [PERSON] повертав відповідачу оригінал договору позики від 01.07.2019, оскільки один примірник апріорі переданий відповідачу 01.07.2019, а інший досі знаходиться у позивача. Очевидно, що поведінка відповідача, яка тривалий час свідчить про те, що останнім видано дві боргові розписки від 01.07.2019, а на даний час сторона відповідача заперечує даний факт, містить ознаки недобросовісної поведінки. Позивач категорично заперечує факт передання відповідачу оригіналу боргової розписки внаслідок виконання ним зобов`язання з повернення грошових коштів. Саме по собі пояснення [PERSON] від 05.12.2019 є суб`єктивним викладом обставин справи особисто відповідачем, що жодним чином не може являти собою доказ на підтвердження вищезазначених обставин. Підставою для відмови у відкритті кримінального провадження є встановлений факт наявності виключно цивільно-правових відносин між сторонами. Той факт, що позивач не реалізував власне право на оскарження висновку по перевірці ЖЄО № 13585 від 26.11.2019 не може ставитись у вину останньому та бути доказом того, що позивач погодився з певними обставинами, викладеними у висновку. Враховуючи, що відповідач не надав жодних доказів повернення грошових коштів позивачу, який досі має у власному розпорядженні боргову розписку відповідача від 01.07.2019, що свідчить про те, що останній не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення коштів, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі, оскільки, коли боргова розписка наявна у позивача (кредитора), то факт повернення грошових коштів відповідачем (боржником) позивачу за правилами ст. 545 ЦК України є недоведеним. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 квітня 2020 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 18/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області Гули Л.В. від 13.04.2020 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики залишено без руху, позивачу надано десятиденний термін для усунення недоліків з моменту отримання вказаної ухвали /а.с. 19-20/. 23.04.2020 позивачем подано суду заяву, якою усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 13.04.2020 /а.с. 22-23/. На запит суду щодо доступу до персональних даних відповідача 04 травня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь /а.с. 24/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області Гули Л.В. від 14.05.2020 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 02.06.2020. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 27/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02.06.2020 підготовче судове засідання розглядом відкладено на 22.06.2020 /а.с. 45/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.07.2020 підготовче судове засідання розглядом відкладено на 03.08.2020 /а.с. 78/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 06.10.2020 /а.с. 109/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.11.2020 справу розглядом відкладено на 26.11.2020 /а.с. 129/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.11.2020 справу розглядом відкладено на 17.12.2020 /а.с. 146/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.12.2020 справу розглядом відкладено на 13.01.2021 /а.с. 155/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.04.2021 справу розглядом відкладено на 26.04.2021 /а.с. 181/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.04.2021 справу розглядом відкладено на 24.05.2021 /а.с. 194/. Розгляд справи по суті відбувся 24.05.2021 за участі представника позивача [PERSON] адвоката Хом`яка О.Г. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 26.02.2021 від дачі показань в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України відмовився, пояснив, що з відповідачем особисто незнайомий, знає його як хорошого друга свого тестя [PERSON] . Він позичив [PERSON] 20000 доларів США, оскільки його тесть [PERSON] завірив його, що останній поверне борг. Договір позики підписували за місце проживання [PERSON] в його присутності та в присутності тещі та [PERSON] . Було підписано два екземпляри договору позики та дві боргові розписки: один екземпляр йому, другий для відповідача. Грошові кошти відповідачем не повернуті, жодних відміток про повернення боргу на борговій розписці, що наявна у відповідача, немає. Відповідач [PERSON] , допитаний у судовому засіданні 26.02.2021 в якості свідка, суду пояснив, що в нього були ділові відносини з тестем позивача [PERSON] , від якого отримав позику у своєму офісі по [ADDRESS] . При цьому підписав два договори позики і дві боргові розписки. Один договір позики і дві боргові розписки [PERSON] забрав собі. Кошти повернуті в строк, визначений договором позики, його дружиною [PERSON] [PERSON] , який при цьому повернув боргову розписку. Чому при передачі грошових коштів він не віддав другий екземпляр боргової розписки, пояснити не може, оскільки під час повернення грошових коштів присутнім не був, про що знає зі слів дружини [PERSON] . Фактично позичав грошові кошти в [PERSON] , однак жодними доказами це не підтверджено, виключно його словами. Грошові кошти в сумі 20000 доларів США повернуто, про що свідчить наявний у нього оригінал боргової розписки. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Медвідь В.О. подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позов заперечили з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору позики № 01/07/19-2 від 01.07.2019 [PERSON] (позикодавець) передає у власність [PERSON] (позивальнику) грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 30.08.2019 включно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позичальником позикодавця борговою розпискою, оригінал якої зберігається у позикодавця до повного виконання зобов`язань за цим Договором. Договір складений у двох примірниках для кожної із сторін, що мають однакову юридичну силу /а.с. 5/. Відповідно до боргової розписки від 01.07.2019 [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США та зобов`язався повернути отримані в борг грошові кошти в строк до 30.08.2019. У випадку несвоєчасного повернення грошових коштів [PERSON] сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочки, від несплаченої суми за весь період прострочки /а.с. 6/. 26.11.2019 [PERSON] звернувся до Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою, в якій просить вжити заходи до [PERSON] , який 01.07.2019 позичив у нього грошові кошти в сумі 20000 доларів США та не повернув, а також до його дружини [PERSON] , яка 01.07.2019 позичила у нього грошові кошти в сумі 20000 доларів США та не повернула, що підтверджується борговими розписками. На прохання добровільно повернути кошти вказані особи не реагують /а.с. 12-15/. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] взятих на себе зобов`язань перед позикодавцем [PERSON] за договором позики, укладеним у письмовій формі, внаслідок чого утворилася заборгованість. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за договором позики. Так, судом беззаперечно встановлено, що 01.07.2019 між сторонами укладено договір позики № 01/07/19-2. 01.07.2019 позивачем передано відповідачу грошові кошти у борг у розмірі 20000доларів США, останній видав боргову розписку у двох примірниках, один з яких відповідно до умов вищевказаного договору передано позивачу на зберігання до повного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики. На день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі. Факт укладення договору позики № 01/07/19-2 від 01.07.2019 сторони в судовому засіданні не заперечили, а тому вказаний факт окремому доказуванню в ході розгляду справи не підлягає та є встановленим. Суд критично відноситься до твердження відповідача про те, що борг ним повернуто у передбачені строки, оскільки в нього є боргова розписка від 01.07.2019 про отримання ним коштів у сумі 20000 доларів США, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні відповідач [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, зазначив, що про факт повернення боргу позивачу йому відомо зі слів його дружини [PERSON] , яка й повертала борг [PERSON] . При цьому, відповідач [PERSON] не заперечив та визнав, що ним були надані дві боргові розписки, по одній для кожної із сторін. Доводи відповідача [PERSON] про повернення його дружиною коштів позивачу суд оцінює критично, оскільки такі є виключно припущеннями відповідача та не підтверджуються жодними доказами. Про зазначені обставини відповідачу відомо зі слів його дружини [PERSON] , а сам він не був свідком вказаних подій та не може ствердити про факт повернення боргу за договором позики [PERSON] , а відтак зазначені показання відповідача [PERSON] про повернення боргу за договором позики суд до уваги не бере. Крім того, суд звертає увагу і на той факт, що дружина відповідача [PERSON] не допитувалась судом в якості свідка та не давала жодних пояснень з приводу можливого повернення боргу за договором позики № 01/07/19-2 від 01.07.2019. Клопотання про допит [PERSON] в якості свідка відповідачем не заявлялось. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 у справі № 6-63 цс 13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд керується ст. 545 ЦК України, якою передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №154/3443/18. Наявність боргових розписок як у позивача, так і у відповідача не підтверджує факту повернення відповідачем боргу за договором позики позивачу, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що таких було дві, по одній у кожної із сторін. Жодних записів на зазначених боргових розписках про повернення суми боргу (частинами чи повністю) немає, дати повернення грошових коштів відсутні, що підтверджує факт неповернення відповідачем грошових коштів позивачу. Доводи відповідача [PERSON] , викладені у відзиві, про те, що факт повернення ним боргу за договором позики підтверджується висновком по перевірці матеріалів ЖЄО № 13585 від 26.11.2019, суд не бере до уваги, оскільки підставою для відмови у внесенні відомостей до ЄРДР за заявою [PERSON] є встановлений факт відсутності ознак кримінального правопорушення та наявності виключно цивільно-правових відносин між сторонами. Той факт, що позивач не реалізував власне право на оскарження висновку по перевірці ЖЄО № 13585 від 26.11.2019 не може ставитись у вину останньому, оскільки не спростовує факту неповернення відповідачем боргу позивачу, а саме по собі пояснення [PERSON] від 05.12.2019 є суб`єктивним викладом обставин справи особисто відповідачем, що жодним чином не може бути доказом на підтвердженні вищезазначених обставин. Інші доводи відповідача та його представника не впливають на висновки суду щодо підставності та обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами беззаперечно встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав свої зобов`язання відповідно до договору позики № 01/07/19-2 від 01.07.2019 та не повернув грошові кошти позивачу [PERSON] в строк до 30.08.2019. Частина 1 ст.1048\~ЦК України закріплює право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц висловила наступну правову позицію: «Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Також у цій же постанові Верховний Суд дійшов висновку, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, визначаючи заборгованість зі сплати основного боргу, що підлягає стягненню в іноземній валюті (доларах США), суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в яком зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. А тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Також, п. 5 договору позики передбачено, що сторони погодили, що у випадку несвоєчасного повернення грошових коштів позикодавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочки від несплаченої суми за весь час прострочки. У силу ч. 1 ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до боргової розписки відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти в строк до 30.08.2019, однак такого свого обов`язку за договором позики не виконав. Таким чином, заборгованість за договором позики розраховується з 31.08.2019, дати, що настає після встановленої договором позики кінцевої дати виконання зобов`язання. Враховуючи положення Цивільного кодексу України, заборгованість відповідача [PERSON] за договором позики складається з суми основного боргу, процентів за користування грошовими коштами, трьох процентів річних та пені. Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який складається з процентів за користування грошовими коштами, 3% річних від простроченої суми заборгованості та пені за період з 31.08.2019 по 06.04.2020 /а.с. 7-11/. Відтак відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності заборгованості за договором позики, а наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростований. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зважаючи на викладене, повністю, всебічно та об`єктивно проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов переконливого висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є підставними та обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити в повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 6534,20 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Докази про інші понесені позивачем судові витрати на день ухвалення рішення суду не надано.

Outcome: approved