Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

ТДВ СК «Альфа-Гарант» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON], у якій просило визнати поліс АС/3739693 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним та неукладеним. В обґрунтування своїх вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант» посилається на те, що бланк поліса АС/3739693 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було втрачено до його укладення, інформацію про що було подано до Моторного (транспортного) страхового бюро України. Представник позивача у судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про поважні причини неявки у судове засідання суд не сповістив. Суд у зв'язку з належною оповіщеністю відповідача про час та місце судового засідання, неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивачки, на підставі ч. 4 ст. 169, ч.ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із відмовою у задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 4 березня 2014 року о 16 годині 45 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем «ВАЗ 21011», д/н [NUMBER] по вул. Южна дорога в м. Одесі, не вибравши безпечну швидкість руху, не урахувавши дорожньої обстановки та не дотримавшись безпечної дистанції, допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Вента», д/н [NUMBER], в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина [PERSON] у зіткненні встановлена постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 квітня 2014 року. 5 березня 2014 року [PERSON] звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із повідомленням особи, відповідальність якої застраховано, про дорожньо-транспортну пригоду, зареєстрованим за № ЦВ/14/0289, про вказану пригоду. До заяви [PERSON] додав поліс № АС/3739693 обов'язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 6 листопада 2013 року до 5 листопада 2014 року, страхувальником за яким є [PERSON], а страховиком - ТДВ СК «Альфа-Гарант». Забезпеченим транспортним засобом за полісом є автомобіль «ВАЗ 21011», д/н [NUMBER]. Поліс підписано від імені [PERSON] та від імені ТДВ СК «Альфа-Гарант», містить печатку ТДВ СК «Альфа-Гарант» «Для договорів № 44» та підпис від імені агента [PERSON] Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 18 березня 2004 року Южненським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області, власником є автомобіля «ВАЗ 21011», д/н [NUMBER] є [PERSON]. Згідно роздруківки ТДВ СК «Альфа-Гарант» з Централізованої бази даних МТСБУ від 22 травня 2014 року бланк полісу АС/3739693 визначений як втрачений. У відповідності до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 984 ЦК України, страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються законом. Страхувальником може бути фізична або юридична особа. У відповідності до п.п. 1.1, 1.2 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування». Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про страхування», страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України. Таким чином, суд доходить до висновку, що сторонами за полісом № АС/3739693 обов'язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 6 листопада 2013 року до 5 листопада 2014 року є [PERSON] (страхувальник) та ТДВ СК «Альфа-Гарант» (страховик). За таких обставин, [PERSON] не є стороною договору страхування за полісом № АС/3739693. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. З огляду на те, що [PERSON] не є стороною оспорюваного договору страхування, його дії чи бездіяльність не могли спричинити недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, та, відповідно, спричинити у зв'язку з цим порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Таким чином, [PERSON] є неналежним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, тому вони є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про визнання договору неукладеним суд окремо зауважує, що згідно абз. 6 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Outcome: dismissed