Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача. 07 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позов мотивований тим, що 03 червня 2020 року між нею, [PERSON] , та ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» укладено договір про споживчий кредит №51664, відповідно до умов якого їй наданий кредит у сумі 24 211,00 грн на споживчі потреби. Відповідно до п.2.1.1. Кредитного договору сума кредиту надається Позичальнику шляхом перерахування з поточного рахунку Кредитодавця у наступному порядку: у розмірі 9,09 грн. на поточний рахунок/картку Позичальника, відкритий у банку; у розмірі 1210, 55 грн. на поточний рахунок ТОВ «Страхова компанія «Проксіма» з метою оплати Позичальником страхових платежів (страхових сум) встановлених Договором добровільного страхування № PR-2073335 від 03 червня 2020 року; у розмірі 22991,36 грн. шляхом погашення заборгованості Позичальника за договором про споживчий кредит №34970 від 06.11.2019, укладений з Кредитодавцем. Позивачка вважає, що при укладенні Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», у зв`язку з чим, вона в досудовому порядку неодноразово направляла листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення. В порушення вимог ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», виконання вимог якої є обов`язком банку, Кредитор не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання кредиту. Також їй, як споживачу, не була надана інформація відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». На думку позивача, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що відповідно до статті 215 ЦПК України є підставою визнання договору недійсним. Також вважає несправедливою встановлену кредитним договором вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (пені) у разі невиконання нею зобов`язань за договором, а пункт 3.8 кредитного договору незаконним та таким, що суперечить положенням статті 8 Закону України «Про захист персональних даних». Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що\~при укладенні кредитного договору були дотримані вимоги чинного законодавства, перед його підписанням Позивачу надано в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування, укладений кредитний договір відповідав вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін.\~ Щодо порушення відповідачем норм встановлених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка була чинною на момент укладення кредитного договору, зазначає, що дана стаття не містила ч.2, норми якої начебто порушено відповідачем. Натомість стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у вищевказаній редакції, визначає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», а тому посилання на порушення відповідачем даної норми є надуманим та безпідставним. Відповідачем виконані вимоги статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», а саме позивач ознайомився та підписав паспорт споживчого кредиту, за змістом якого підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраних позивачем умов кредитування, підтвердив отримання ним усіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації. 03 червня 2020 року саме позивач ініціював укладення кредитного договору з відповідачем, оформивши заяву на видачу кредиту №100184263. Відповідно до поданої позивачем заяви на видачу кредиту та п.п. 1.2, 1.2.2, 6.14 договору про споживчий кредит №51664 від 03.06.2020, укладеного між позивачем та відповідачем, позивач підтвердив, що до підписання договору у чіткій і зрозумілій формі отримав від відповідача інформацію необхідну для свідомого вибору та підписання кредитного договору. Окрім того, якщо позивач вважав умови кредитування для себе неприйнятними, він мав змогу і після підписання кредитного договору відмовитись від нього протягом 14 днів з моменту укладення договору, про що зазначено в п.4.10.3 кредитного договору. Проте, позивач цього не зробив, а намагається уникнути справедливої відповідальності за невиконання договірних обов`язків. На думку відповідача, вимоги позивача в частині визнання кредитного договору недійсним внаслідок невідповідності умов договору щодо порядку нарахування пені вимогам закону також не ґрунтуються на нормах права та є безпідставними. Окрім того, незважаючи на порушення Позичальником всіх взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, будь-яких штрафних санкцій, в тому числі і пені, відповідач позивачу не нараховував. Твердження позивача про відсутність у договорі умов щодо строку його дії, порядку зміни і припинення договору, про відповідальність відповідача, не відповідають дійсності та спростовуються умовами кредитного договору. Щодо порушення норм встановлених ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», то позивач в своїй заяві на видачу кредиту №100184263 від 03.06.2020 надав необмежену строком дії (безстрокову), безвідкличну згоду на обробку його персональних даних, що в подальшому і було зафіксовано в п.3.8 кредитного договору, окрім того, умова про обробку персональних даних не є істотною умовою договору та не впливає на його дійсність. Також відповідач зазначив про те, що він здійснив відступлення права вимоги за договором про споживче кредитування №51664 від 03.06.2020 згідно з договором факторингу №1/30/03/21 від 30.03.2021 ТОВ «ФК ПРЕМІУМ АКТИВ». Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 01 грудня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРЕМІУМ АКТИВ». Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Позивачка у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати без його участі. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяв про розгляд справи з його участю до суду не надходило. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд встановив, що 03 червня 2020 року позивачка [PERSON] ініціювала укладення кредитного договору з відповідачем, оформивши заяву на видачу кредиту №100184263, підписала Паспорт споживача кредиту інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма) (арк. с. 35-38). 03 червня 2020 року між\~ ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІТПЛЮС» та [PERSON] \~укладений Кредитний договір № 51664 (арк. с. 8). Пунктом 2.1. Кредитного договору, передбачено, що Кредитодавець надає Позичальнику в кредит грошові кошти (кредит) в сумі (загальному розмірі) 24211,00 гривень на споживчі потреби, а Позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти Кредитодавцю, відповідно до умов, зазначених у Договорі. В паспорті споживчого кредиту зазначено, що сума кредиту 24211,00 грн, процентна ставка складає 120% річних, тип процентної ставки фіксована; строк кредитування 24 місяці; мета отримання кредиту споживчі цілі, загальна вартість кредиту 64\~672,32 грн, які є ідентичними умовам, зазначеним в кредитному договорі, зокрема п.п.2.1., 3.1.2, 3.3 договору. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України, визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:1)\~платежі,\~що підлягають\~сплаті споживачем\~у разі\~невиконання його\~обов`язків,\~передбачених договором\~про споживчий\~кредит; 2)\~платежі з\~оплати товарів\~(робіт,\~послуг),\~які споживач\~зобов`язаний здійснити\~незалежно від\~того,\~чи правочин\~укладено з\~оплатою за\~рахунок власних\~коштів споживача\~чи за\~рахунок споживчого\~кредиту (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються:\~1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника);\~2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту;\~3) загальний розмір наданого кредиту;\~4) порядок та умови надання кредиту;\~5) строк, на який надається кредит;\~6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);\~7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення);\~8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів;\~9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені\~; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися);\~11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;\~12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;\~13) порядок дострокового повернення кредиту;\~14) відповідальність сторін за порушення умов договору;\~15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Обравши спосіб захисту своїх прав, шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Матеріали даної цивільної справи містять\~Заяву на видачу кредиту № 100184263 від 03.06.2020 від імені [PERSON] , яка пропонує ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІТПЛЮС» видати їй кредит у розмірі 24211,00 гривень ; Паспорт споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), які 03 червня 2020 року підписані позивачкою, що свідчить про те, що договір укладений на підставі вільного волевиявлення позивачки, оскільки остання обрала серед іншого, саме такі умови кредитування, про що свідчить її підпис у кредитному договорі та інших документах. Підписаний сторонами кредитний договір свідчить про те, що сторони погодилися з його умовами в повному обсязі. Крім того, в розділі 3 Кредитного договору викладено окремі умови договору, а саме сторони погодили строк дії договору, процентну ставку, порядок обчислення процентів, повернення суми кредиту та процентів нарахованих за користування кредитом розрахунок у розмірах та у строки визначені в графіку платежів, загальні витрати за споживчим кредитом тощо. На підтвердження своєї обізнаності про умови кредитування позивачка поставила свій підпис у кредитному договорі, тим самим підтвердивши отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, наданого згідно з обраними умовами кредитування. Таким чином, відповідач до підписання кредитного договору надав позивачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначення сукупної вартості кредиту та процентної ставки, в тому числі, про: процентну ставку, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, тип процентної ставки, плату за обслуговування кредиту, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту, інше. Позивачка не надала належні та допустимі докази на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору. Таким чином, доводи позивачки про те, що з вини банку вона не могла знати як до, так і на час підписання кредитного договору, наявності у нього прихованих умов, оскільки кредитор приховав від неї повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які вона мала би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються вищезазначеними обставинами. Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивачки та вимогам закону. Тобто доводи позивачки про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, суд дійшов висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), на яку посилається позивачка, як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто вказані посилання позивачки є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини. Така правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 26 грудня 2019 року, № 467/555/19. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). На підставі викладеного, суд дійшов висновку, відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] до\~ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІТПЛЮС», третя особа ТОВ «Фінансова компанія «ПРЕМІУМ АКТИВ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до\~Закону України «Про захист прав споживачів»,\~суд відмовив у задоволенні позовних вимог, тому судові витрати у справі, відповідно до\~статті 141 ЦПК України, необхідно\~віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed