Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015 року в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання договору про надання споживчого кредиту №11277348000 від 25 грудня 2007 року недійсним - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11.01.2016 року цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення лише щодо визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, а решта позовних вимог, а саме: визнати дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті протиправними; визнати бездіяльність відповідача нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а саме за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України, залишилися не вирішеними та жодних процесуальних документів з цього приводу суд не постановляв . Учасники судового розгляду в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. Згідно ч. 3 ст. 220 ЦПК України, суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обовязковою. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про можливість ухвалення додаткового рішення у відсутність сторін по справі. З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду з даним позовом просив суд визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати дії відповідача протиправними щодо нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а саме за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати договір про надання споживчого кредиту №11277348000 від 25 грудня 2007 року недійсним. З рішення суду вбачається, що суд, розглянувши справу в межах позовних вимог, дослідив та в мотивувальній частині надав оцінку всім позовним вимогам, в тому числі щодо визнання дій відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті протиправними. Зокрема суд зазначив, що 24.12.2001 року НБУ видано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст. 7 Закону України «Про банки і банківську діяльність») та письмовий Дозвіл №75-2 від 19.11.2002 року на право здійснювати неторговельні операції з валютними цінностями (п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») згідно з додатком до цього дозволу (а.с.27-34). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п.10 Постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).\~Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.\~ Тому, посилання представника позивача на відсутність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті не приймається судом як підстава для визнання Кредитного договору недійсним, як наслідок відсутні правові підстави для визнання дій відповідача в цій частині протиправними. Аналогічно щодо позовної вимоги про визнання дій відповідача щодо нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а саме за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України - протиправними, суд у рішенні зазначив, що ст. 348 Господарського кодексу України визначено, що Банк здійснює контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленому законодавством. Ст.1056 ЦК України передбачає відмову від надання або одержання кредиту, зокрема п.3 даної норми вказує на право кредитодавця відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обовязку цільового використання. Тобто, жодна з норм, порушення яких зазначена позивачем як правова підстава для визнання дій Банку щодо не здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів протиправними, не породжує такого наслідку, як визнання правочину недійсним. Здійснення контролю цільового виконання кредитних коштів є правом банком та нереалізація такого права не є підставою для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним. Крім того, п.п. 3.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк має право перевіряти цільове використання кредиту. Відповідальність позивача за нецільове використання кредитних коштів передбачена п.п.4.2 Кредитного договору. В п.1.4 Кредитного договору зазначено, що цільовим призначенням (метою) кредиту є придбання нерухомості, а в заявці-анкеті позичальника на отримання кредиту позичальник зазначав, що кредит в сумі 66\~500 доларів США йому потрібен для придбання квартири №72, що знаходиться в будинку №22 по вул. Вінниченко в м.Вінниці. Оскільки зазначену квартиру позичальником придбано в день отримання кредиту та в цей же день передано в іпотеку Банку як забезпечення виконання зобовязань позичальника за Кредитним договором, перевірка Банком цільового використання кредитних коштів позичальником не здійснювалася. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цілому. Разом з тим, суд не зазначив в резолютивній частині рішення, що судом відмовляється в задоволенні позову за кожною з позовних вимог. Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК ( 1618-15 ). У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено); висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права; розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК ( 1618-15 ); строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його допустити. З огляду та викладене та з метою виконання вимог ухвали апеляційного суду Вінницької області від 11.01.2016 року, суд приходить до висновку, що шляхом ухвалення додаткового рішення слід виправити зазначений недолік. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed