Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивачу належить на праві власності житловий будинок та земельна ділянка, розташовані в [ADDRESS] . Земельна ділянка межує з земельною ділянкою, якою користується відповідач. Останній перешкоджає позивачу будувати паркан на межі ділянок і вона просить усунути перешкоди, який той чинить. Заперечення відповідача. Відповідач зазначає, що межа між ділянками не встановлена, оскільки існує зміщення (накладення) зовнішніх меж його ділянки та ділянки позивача. Як наслідок, він не може приватизувати ділянку, якою він користується. Ця проблема відома позивачу, однак вирішувати її вона тривалий час не хоче. Натомість, позивач почала будувати паркан між ділянками у місці, яке вона самовільно визначила як межу між ділянками. Звісно, що він не може з цим погодитись і пропонує позивачу спочатку встановити межу між ділянками, а потім будувати паркан. Просить у позові відмовити. Мотивувальна частина рішення. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.55 Закону України «Про землеустрій», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Позивач є власником земельної ділянки площею 0,2500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельної ділянки площею 0,1002 га. для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в [ADDRESS] (договір купівлі-продажу земельних ділянок від 03.11.2010, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олейніковою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2925). Відповідач є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.02.2006) і виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, копію якої надав як доказ. Зазначені земельні ділянки межують між собою. На вказану вище технічну документацію не був виданий витяг з Державного земельного кадастру через те, що є зміщення (накладка) зовнішніх меж сусідніх земельних ділянок позивача та відповідача (лист фізичної особи-підприємця [PERSON] зі схемою перетину земельних ділянок). Через це зміщення (накладку) відповідач не може завершити приватизацію своєї земельної ділянки. Факт порушення свого права має довести особа, яка стверджує про таке порушення. Тобто, позивач, яка стверджує про порушення свого права власності на земельні ділянки, має довести, що відповідач таке порушення допустив. Якщо йдеться про порушення права власності у вигляді перешкод у будівництві паркана на межі земельних ділянок, позивач мала довести, що вона намагалася будувати паркан саме на межі земельних ділянок, а не будь-де в іншому місці. Позивач цього не довела. По-перше, відповідач надав докази того, що існує зміщення (накладка) зовнішніх меж сусідніх земельних ділянок, про що йшлося вище. Позивач цих доказів не спростував. Тому, на сьогодні неможливо точно визначити, де проходить межа між земельними ділянками, а отже, у якому місці будівництво паркану буде правомірним. А отже, неможливо зараз твердити, що відповідач порушує право власності позивача на земельну ділянку, заважаючи будувати паркан. Потрібно спочатку встановити за допомогою спеціалістів точну межу між ділянками і лише після цього спробу відповідача перешкодити будівництву паркана на цій межі можливо буде розцінити як порушення права власності позивача. По-друге, позивач взагалі не надала доказів, з яких можливо було встановити, в якому саме місці вона намагалася будувати паркан, а отже її твердження не має необхідної у спорі, який розглядається, прив`язки до місцевості. По-третє, схема перетину земельних ділянок, надана відповідачем, вказує на очевидність помилки визначення межі між ділянками, оскільки у цей перетин потрапляє частина існуючих будівель відповідача, зрозуміло, що так межа не може проходити і необхідне її коригування. Зазначену схему позивач не спростував, не надавши щодо цього жодного доказу. Таким чином, позивач не довела, що відповідач, перешкоджаючи їй будувати паркан, порушив її право власності на земельну ділянку, позов необґрунтований і в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed