Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 21 лютого 2008 року, згідно якого відповідачу були видані кредитні кошти в розмірі 5550,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 36,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.9.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобовязання належним чином не виконала, тому, станом на 31 січня 2016 року за нею існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 275,36 гривень. Сума заборгованості складається з заборгованості за кредитом в розмірі 4681,46 гривень, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 4549,22 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 1031,57 гривень, а також штрафів відповідно до пункту 8.6. умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 гривень, штрафу (процентна складова) в розмірі 513,11 гривень. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 275,36 гривень, та судовий збір по справі в сумі 1378,00 гривень. У ході судового розгляду справи, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та прохав суд їх задовольнити. Крім того представник позивача зазначив, що 1031,57 гривень заборгованість за пенею та комісією, є фактично заборгованістю за пенею. У судове засідання 31 березня 2017 року представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала суду заперечення відповідно до яких, анкета-заява підписана нею 07 березня 2008 року, не може вважатися договором, в розумінні ст.626 ЦК України. Зміст анкети-заяви зводиться до того, що вона лише висловила бажання на отримання кредиту, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України, на яку посилається сторона позивача в обґрунтування своїх позовних вимог, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. На підставі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638). Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст.203 ЦК України для всякого правочину. Посилання позивача на те, що підписана нею анкета-заява становить між нею та банком договір надання банківських послуг, вважає неналежним та недопустимим доказом. Також твердження банку про те що вона прийняла умови та тарифи банку, які вона не підписувала, також вважає неналежним доказом, так як ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений підписом особи. Крім цього, коли мова іде в документі про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обов'язки, наслідки невиконання зобов'язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Під час оформлення кредитної картки, банку ніщо не заважало надати вказані документи їй на підпис. Позивачем додано до справи довідки про умови кредитування (2012 року та 2015 року), в яких зазначені тарифи, однак доказів того, що саме ці тарифи були на час підписання анкети-заяви суду не було надано. Стосовно нарахованих процентів, штрафних санкцій, як зазначалося вище, вона такі умови з банком не погоджувала, не підписувала, що свідчить про відсутність обов'язку їх сплати. Слід звернути увагу і на те, що позивачем за весь період розгляду справи в суді постійно автоматично списувалися грошові кошти на погашення визначеного ними боргу з дебітної картки відповідача, але до справи не було надано нового розрахунку заборгованості. Загальні умови надання споживчого кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, якщо вони не підписувалися відповідачем. До такого висновку дійшов ВСУ в постанові від 11 лютого 2015 року №6-240цс14. Щодо збільшення процентної ставки: з 01.04.2015 року банк в односторонньому порядку підвищив процентну ставку до 43,20%, згідно з роздруківки від 21.08.2016 року, з інтернет ресурсу «ПРИВАТ-24» вбачається, що на борг взагалі нараховується 7,2% щомісячно (з якого періоду не зазначено), що суперечить приписам ст.1056-1 ЦК України. Таким чином вважає суму заборгованості по процентам за користування кредитом необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню. Згідно заяви-анкети вона отримала кредит з обовязком сплати 36 процентів на рік, обов'язки щодо сплати комісії та неустойки у вказаній заяві відсутні. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (два роки). Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Аналогічна правова позиція ВСУ викладена у справі №6-127цс14. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі та в становлений строк повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.(Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188цс16). Також просить суд звернути увагу на той факт, що до матеріалів справи позивач додає виписку по основній картці, за період з 01.07.2005 року по 02.08.2016 рік, у якій зазначений баланс на кінець періоду в сумі - 15680,68 гри., а сума позову станом на 19.09.2016 року становить 11 275,36 гри, що зайвий раз доказує про недоведеність та необґрунтованість позивачем суми боргу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. У судове засідання 31 березня 2017 року відповідач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідач по справі 21 лютого 2008 року отримала від ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 21 лютого 2008 року, в розмірі 2200,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки ( а.с.8). У подальшому кредитний ліміт було збільшено на підставі п.3.2, п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг. У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагається. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач, підписавши 21 лютого 2008 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, була повідомлена про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті -заяві. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом не встановлено, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Пунктом 8.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачено суму штрафу за порушення клієнтом строків платежів більш ніж на 120 днів по будь-якому з грошових зобовязань в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Відповідач [PERSON] користувалась кредитними коштами, що вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості, однак не в повному обсязі і не своєчасно сплачувала кредит, а тому станом на 31 січня 2016 року у неї виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача становить 11 275,36 грн., та складається з наступного: 4681,46 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4549,22 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 1031,57 грн. заборгованість за пенею та комісію; 500 грн. штраф (фіксована частина); 513,11 грн. штраф (процентна складова). Враховуючи те, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд приходить до висновку про її стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4681,46 грн., штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн. та штраф (процентна складова) в розмірі 513,11 грн. Що стосується стягнення відсотків за користування кредитом, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що відповідачу нараховувалися проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, зокрема з 21 лютого 2008 року по 31 грудня 2012 року 36%, з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року 30,0%, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,80%, з 01 квітня 2015 року по 31 січня 2016 року 43,20%. Відповідно до 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити зміни тарифів. При цьому Банк, зобовязаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта. Частиною 1 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до ч.5 ст.1056-1 ЦК України, індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. Відповідно до ч.6 ст.1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. Таким чином, судом встановлено, що укладеним між сторонами договором, в тому числі вищезазначеними Умовами та Правилами надання банківських послуг, не передбачено порядок розрахунку змінюваної процентної ставки, який би дозволяв точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору, не передбачено формули визначення змінюваної процентної ставки, а також максимального розміру збільшення процентної ставки За таких обставин, суд вважає, що визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка - 36,0% річних є фіксованою та не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотриманням вищенаведених вимог ст.1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. Згідно п. 5.5 Умов і правил надання банківських послуг, відсотки за користування кредитом розраховуються виходячи з 360 днів на рік. Тобто, відповідачу мали бути нараховані відсотки за період з 01 квітня 2015 року по 31 січня 2016 року, що становить 306 днів, в розмірі 1432,53 грн., з розрахунку (4681,46 грн. х (36% : 360 днів х 306 днів), а також з відповідача підлягає стягненню заборгованість по процентам, яка утворилася саном на 01 квітня 2015 року (а.с.6) в сумі 249,16 грн., а всього з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню проценти за користування кредитом в розмірі 1681,69 грн. Відповідно до п.5.5.1 Умов та правил за несвоєчасне виконання боргових зобовязань, боржник сплачує проценти по підвищеній процентній ставці, або додаткову комісію, що визначається встановленими тарифами. Суд критично ставиться до стягнення заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобовязання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобовязань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобовязальних правовідносин, тому суд вважає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та предявленими позивачем вимогами. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та те, що в розрахунку заборгованості в графі «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» розмір заборгованості визначено 1031,57 грн., натомість в частині розрахунку у визначенні загальних сум вона вказана виключно як заборгованість по комісії, що не узгоджується між собою та викликає у суду сумнів в достовірності та належності наданого позивачем розрахунку в цій частині як доказу в обґрунтування цих вимог, в матеріалах справи відсутні Тарифи банку, а також будь-які інші докази на підтвердження розрахунку пені та комісії саме в зазначеному розмірі, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення. Суд не приймає до уваги ствердження відповідача про застосування загального строку позовної давності у три роки до заборгованості по відсоткам за користування кредитом, оскільки останнє погашення заборгованості за тілом кредиту відповідачем здійснено 10 серпня 2015 року в сумі 18,43 грн., а відсотків за користування кредитом 24 лютого 2015 року в сумі 128,10 грн., до суду позивач звернувся 20 квітня 2016 року, тобто позивачем не порушено загальний строк позовної давності у три роки, а тому суд не вбачає правових підстав для застосування загального строку позовної давності. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру з ціною позову 11275,36 грн. у розмірі 901 грн. 48 коп. (7376,26 : 11275,36 х 1378,00). В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Outcome: partial