Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника, її представника та заінтересованої особи Заявник [PERSON] (далі-заявник) в інтересах якого діє її представник адвокат Желанова О.Б. звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. В заяві [PERSON] просить встановити факт постійого проживання [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Чимкурган Камашинського району Кашкадар`їнської області, Узбекської РСР, до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що вона народився та до 1990 року проживала в Узбекській РСР. Тут вона народила двох доньок. У 1990 році заявниця разом з дітьми переїхала до с. Писарівка Золочівського району Харківської області, в якій вона зареєструвала місце свого проживання та влаштувалась на роботу до місцевого колгоспу. Обидві доньки заявниці були зараховані до Писарівської середньої школи, де провчились до 21 лютого 1991 року. Навесні 1991 року заявниця разом з доньками відбули на певний час до Узбекистану, а у 1996 році повернулись для постійного проживання в Україну. Станом на сьогодні [PERSON] є громадянкою України, однак її рідний онук [PERSON] вже понад 5 років безрезультатно намагається набути громадянство України. В ході спілкування з органами Державної міграційної служби заявнику було роз`яснено, що у випадку відсутності довідки про проживання з селищної ради, документом, що підтверджує факт постійного проживання особи на території України до 24 серпня 1991 року є рішення суду про встановлення відповідного факту. Отже, від встановлення факту проживання заявника та території України до 24 серпня 1991 року залежить можливість реалізувати передбачене Законом право особи звернутись до міграційної служби з заявою про набуття громадянства України. Таким чином, встановлення факту необхідне Заявниці для підтвердження права на набуття громадянства України її онуком, його реалізації та отримання паспорту громадянина України. Заінтересована особа надала свої пояснення до суду, в котрих зазначила, що [PERSON] , згідно наданих до справи документів, проживала на території України з вересня 1990 року по лютий 1991 року разом зі своїми доньками. Навесні 1991 року заявник разом з доньками вибула до Узбекистану, а у 1995 році повернулась в Україну, де і проживають по цей час. Просить прийняти рішення за результатами розгляду заяви на розсуд суду. Рух справи 23 березня 2021 року до Харківського районного суду Харківської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області в особі Харківського районного відділу ДМС України у Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 березня 2021 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку окремого провадження. Заявник [PERSON] та її представник Желанова О.Б. в судовому засіданні підтримали заяву про встановлення факту та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи Легеза А.П. в судовому засіданні просила прийняти рішення за результатми розгляду заяви [PERSON] про встановлення юридичного факту на розсуд суду. Будь-яких заяв та клопотань в ході проведення судового розгляду від заявника та заінтересованої особи не надходило. Встановлені фактичні обставини справи, застосовані норми права та мотиви суду Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до частини 7 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі-ЦПК України) окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Особливості розгляду справ окремого провадження встановлено Розділом ІV ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно пункту 5 частини 2 статті 293 та частини 2 статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно закону вони породжують юридичні наслідки. Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в статті 315 ЦПК України. В постанові Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Системний аналіз вищевикладених норм ЦПК України дає суду підстави для висновку про те, що справам окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, притаманні такі ознаки, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження, конкретна мета встановлення факту, а також його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Тобто, заявник повинен надати докази того, що станом на час розгляду справи встановлення певного факту має юридичне значення для його суб`єктивних матеріальних прав. Факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України, встановлюють суди. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення. З паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 06 лютого 2012 року Комінтернівським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за актовим записом №1147 вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у с. Чимкурган Камашинського району Кашкадар`їнсьої області (а.с. 5-9). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області від 11 вересня 2018 року № 128, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована у с. Писарівка Золочівського району Харківської області з 24 вересня 1990 року по 22 лютого 1991 року (а.с. 10). Як вбачається з будинкової книги (а.с. 11-12) [PERSON] була прописана в с. Писарівка Золочівського району Харківської області з 24 вересня 1990 року по 22 лютого 1991 року Згідно трудової книги серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] вбачається, що 01 лютого 1991 року [PERSON] була звільнена з членів колгоспу за власним бажанням (а.с.13-17). З листа Відділу освіти, молоді та спорту Золочівської селищної ради від 17 вересня 2018 року № 01-32/166, слідує, що [PERSON] була зарахована до 2 класу та [PERSON] 01 вересня 1990 року була зарахована до 6 класу Писарівської середньої школи наказом № 77Б від 01 вересня 1990 року. Відраховані наказом № 101 від 21 лютого 1991 року за заявою батьків, що також відображено у листі Писарівської філії КЗ «Золочівський ліцей №2» Золочівської селищної ради (а.с. 18-19). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року заяву [PERSON] задоволено. Встановлено факт постійного проживання [PERSON] до 24 серпня 1991 року на територію, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України»(а.с. 20-22). Згідно роз`яснень, викладених в пунктах 1, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до пункту 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Чинним законодавством України (наведено вище) окреслено залежність набуття громадянства від встановленості факту проживання осіб на території України до 24 серпня 1991 року. Отже, від встановлення факту проживання заявниці на території України до 24 серпня 1991 року залежить можливість реалізувати передбачене Законом право онука заявниці звернутись до міграційної служби з заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України». Таким чином, встановлення даного факту необхідне онуку заявниці для підтвердження права на набуття громадянства України, його реалізації та отримання паспорту громадянина України у формі ID-картки. З пояснень заявника [PERSON] , наданих в судовому засіданні судом встановлено, що заявниця у серпні 1990 року разом з доньками прибула в Україну, село Писарівка. В кінці лютого разом з доньками повернулася до Узбекистану. В Узбекистані вона офіційно була зареєстрована, працювала та постійно проживала до 1995 року. У 1995 році вона разом з доньками знову приїхала в Україну, де вони проживають до сьогодні. Таким чином з наданих доказів та пояснень заявниці досліджених в судовому засіданні встановлено, що з 24.09.1990 року по 22.02.1991 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: с.Писарівка Золочівського району Харківської області та прожиала постійно в цей період на території України. Зазначені обставини були підтверджені заявником під час судового розгляду. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, враховуючи, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та не пов`язане з наступним вирішенням спору про право, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] . Відповідно до частини 7 статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: partial