Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі по тексту ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11342022000 від 30.04.2008 року в розмірі 87 899,06 доларів США кредитних коштів, процентів в розмірі 9 086,33 доларів США, а також пені за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків в загальному розмірі 37 107,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 30.04.2008 року між «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого банк надав відповідачу 99 600 доларів США строком до 30.04.2029 року зі сплатою за користування кредитом процентної ставки 12,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, 30.04.2008 року між «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 201786. Посилаючись на невиконання відповідачами свого зобов`язання за вищевказаними договорами, просили заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Саламон О.Б. від 16.06.2015 року відкрито провадження у справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2015 року визначено для розгляду даної справи суддю Клочко І.В. у зв`язку з перебуванням судді Саламон О.Б. на лікарняному. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Клочко І.В. від 01.10.2015 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання. 08.02.2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про порушення прав споживача та визнання недійсними договорів, яка ухвалою суду прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Вимоги зустрічного позову [PERSON] мотивує тим, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема,в ньому немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу Правил визнані обов`язковими. Також, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданого розрахунку на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, а розрахунок проведено поверхово та не зрозуміло для споживача. [PERSON] вказує і на те, що графік погашення кредиту було видано, але які суми на які рахунки зараховувались - невідомо. Це, на думку відповідача, є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає банку право проводити зарахування на власний розсуд. Відтак, як наголошує відповідач, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, на погіршення становища споживача. Оспорюваний договір готувався банком та надавався на підпис в приміщенні банківської установи. Жодної можливості вплинути на порядок і спосіб готування кредитного договору у нього не було, а тому дії банку щодо невнесення обов`язкових відомостей в кредитний договір, а отже і їх приховування, є очевидними. Такі дії банку щодо порушення прав споживача під час підготовки та укладення договору свідчать виключно про умисел банку приховати дійсну сукупну вартість кредиту, розмір реальної відсоткової ставки, розмір комісій та інші обставини, що могли б перешкодити укладенню даного договору. Також, відповідач зазначив і про те, що банком був запропонований лише ануїтетний спосіб погашення кредиту, що є вкрай невигідним. Посилаючись на викладене, відповідач вважає, спірний кредитний договір є недійсним, що тягне за собою недійсність і договору поруки, а тому просить задовольнити його вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.04.2016 року по справі призначено судову бухгалтерську експертизу та зупинено провадження у справі до отримання висновків експертизи. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.10.2017 року відновлено провадження у справі після проведення експертизи та призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення, проти вимог зустрічного позову заперечувала, вказуючи на необґрунтованість вимог відповідача. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримав, проти задоволення вимог первісного позову заперечував. Відповідач [PERSON] , яка також є третьою особою по зустрічному позову, в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] на підставі наявних матеріалів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що 30.04.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ( правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11342022000. Згідно умов вказаного договору банк зобов`язався надати відповідачу 99 600 доларів США строком до 30.04.2029 року зі сплатою за користування кредитом процентної ставки 12, 5 % річних шляхом внесення ануїтет них платежів в розмірі 1120,00 доларів США. Крім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки № 201786 від 30.04.2008 року. Відповідно до умов договорів поруки, поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідач через неналежне виконання зобов`язань станом на 20.05.2015 року має заборгованість, яка складається з: кредитна заборгованість, в тому числі прострочена - в загальному розмірі 87 899,06 доларів США; заборгованість по відсоткам в розмірі 9 086,33 долари США; пеня за прострочення сплати кредиту в розмірі 6976,81 грн.; пеня за прострочення сплати відсотків в розмірі 30 130,19 грн. Згідно із ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже предметом доказування позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», перш за все є факт надання позивачем відповідачу обумовленої у кредитному договорі суми грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. У зв`язку з категоричною незгодою із заявленими позовними вимогами відповідач [PERSON] звернувся до позивача з зустрічними позовними вимогами у яких зазначав, що при укладенні кредитного договору його було введено в оману щодо суттєвих умов споживчого договору, а саме розміру реальної відсоткової ставки, суми абсолютного значення подорожчання кредиту, не повідомлено повної інформації про істотні умови кредитування, сукупну вартість кредиту та інші суттєві умови, які є обов`язковими для укладання даних договорів, що у свою чергу є ознаками введення його банком в оману, порушенням вимог діючого на час укладення Закону України «Про захист прав споживачів» та підставою для визнання його недійсним з відповідними наслідками. Як вбачається з Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 22.08.2017 року № 2307, під час дослідження встановлено наявність неузгодженості щодо розміру щомісячного платежу, а інформація про умови кредитування та розрахунок сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту у Додатку № 1 до кредитного договору не відповідає умовам договору та не узгоджується з Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, зокрема, в окремі періоди для розрахунку щомісячних платежів застосовані ставки, не передбачені умовами договору (від 0,00 % до 24,99 %). Крім того, за дослідженням наявних матеріалів не видається за можливе встановити, якою є реальна процентна ставка, а також встановлено невідповідність наявної довідки-розрахунку заборгованості станом на 20.05.2015 року умовам кредитного договору, а також встановлено неправильність нарахування пені та неможливість встановити, з якої дати здійснено нарахування пені. У відповідності до положень ст.ст.1054, 1055 ЦК України, кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. У договорах за участю фізичної особи-споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно п.2.ст.11Закону України «Про захистправ споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, а саме: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 ст.11Закону України «Про захистправ споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору), в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Зазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов`язковими для такого виду договорів. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18Закону України «Про захистправ споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З тексту кредитного договору та додатків до нього вбачається, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач за зустрічним позовом при укладанні спірного кредитного договору зі споживачем не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх супутніх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог ч.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надасться або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до п.5 ч.1ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Аналіз вказаних норм Закону та наведені порушення законодавства зі сторони відповідача за зустрічним позовом під час укладання договору про надання споживчого кредиту дає усі підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плата за завищеною відсотковою ставкою відносно встановленої в договорі, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З вищенаведеного вбачається, що в момент укладення кредитного договору між сторонами, позивач за зустрічним позовом був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору в вигляді та розмірах, які є насправді, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах, Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Отже, приховування додаткових витрат від споживача (позивача за зустрічним позовом) та важливої інформації перед підписанням договору, а також невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам та фактичними обставинами справи, зроблено банком з метою вчинення між сторонами оспорюваного правочину на невигідних для споживача умовах, у зв`язку із чим, формування волі споживача, щодо укладення спірного правочину, відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності. За таких умов, виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника, що в даному випадку є умислом в діях відповідача за зустрічним позовом. Відтак, умисел в діях відповідача за зустрічним позовом має місце в замовчуванні та приховуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги. Доказом приховування істотної інформації що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору є не проведення банком визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо укладення договору на запропонованих банком умовах та призвело до укладення споживачем правочину за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, ануїтетною схемою. Мотивом введення споживача в оману, є отримання банком максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. За таких умов,формування волі споживача щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсностіта створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією [PERSON] Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Згідно інформаційного листа ВСУ від 01.02.2013 року «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів» вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. Закон України «Про захист прав споживачів» містить спеціальні норми, що, превалюють над загальними. У відповідності до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Отже, оскільки вищевказані обов`язкові відомості не були зазначені та не розкриті відповідачем за зустрічним позовом у кредитному договорі, а докази спростовуючи цей факт не були надані суду та є відсутніми, суд приходить до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами не було досягнуто в належній формі згоди щодо усіх його істотних умов передбачених законодавцем, а тому вимоги зустрічного позову в цій частині підлягають задоволенню, що в свою чергу виключає можливість задоволення первісного позову. Що стосується вимог зустрічного позову про визнання договору поруки недійсним, то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У відповідності до ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Оскільки кредитний договір, в забезпечення якого було укладено оспорюваний договір поруки, визнається судом недійсним, то позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки також підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.12ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги сторін, суд приходить до висновку про те, що доводи зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку із чим вказаний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, а підстави щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у солідарному порядку з відповідачів відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» слід відмовити. Оскільки суд відмовляє в задоволенні первісного позову та задовольняє вимоги зустрічного позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з ПАТ «УкрСиббанк» на користь держави судовий збір в розмірі 2756,00 грн.

Outcome: approved