Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» у лютому 2017 р. звернувся до Яремчаського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача та просив звернути стягнення на предмет іпотеки: - будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 16.01.2006 року виконавчим комітетом Яремчанської міської ради, згідно рішення від 20.12.2005 року за №127, що є зареєстрованим Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 16.01.2006 р. за №52/1, реєстраційний номер 13559701- Ѕ частина; Договору купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 19.07.2007 р. нотаріусом Яремчанського МНО Фріс П.Л. за реєстром №0168, що зареєстрований Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 20.07.2007 р. за №52/1, реєстраційний номер 13559701- Ѕ частина (правочин зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 19.07.2007 року за №2227874). Ринкова вартість предмету іпотеки становить 5 298 586 гривень; - земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS], площею 0,0510 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2611092001:22:002:0467, яка належить [PERSON] на підставі: Державного акту права власності на земельну ділянку, виданого 01.12.2005 року Поляницькою сільською радою серії ІФ №085519, згідно Договору купівлі-продажу №3603 від 04.11.2005 року серії ВСЕ №819829, що є зареєстрованим Поляницькою сільською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010529801485; - земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS], площею 0,0510 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2611092001:22:002:0466, яка належить [PERSON] на підставі: Державного акту права власності на земельну ділянку, виданого 11.03.2008 року Поляницькою сільською радою серії ЯЖ №576293, згідно Договору купівлі-продажу №0171 від 19.07.2007 року , що є зареєстрованим Поляницькою сільською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010929800014. Звернення стягнення необхідне для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», що виникли на підставі Договору про надання кредиту та Додаткових угод №1 та №2 від 17.03.2009 р. в розмірі 624 579,45 дол.США та 3078805,25 грн., встановити спосіб реалізації нерухомого майна, що належить [PERSON] у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства та стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 04.12.2017 року провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено, до набрання законної сили судового рішення по справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором. 03.04.2019 р. здійснено авторозподіл вказаної цивільної справи та передано справу на розгляд судді Польської М.В. Ухвалою суду від 08.05.2019 року поновлено провадження та призначено справу за правилами загального позовного провадження. 15.07.2019 року відповідач [PERSON] направив суду відзив на позовну заяву. 19.07.2019 року позивачем подано відповідь на відзив. 08.08.2019 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив та заяву про застосування строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання 30.01.2020 р. не з`явився, однак направив суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. Представник відповідача в судових засіданнях заперечив позовні вимоги з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов і запереченнях на відповідь на відзив, та усних поясненнях перед судом. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази кожен зокрема та в сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.07.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11186521000 (а.с.5-12), згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 537 000 дол. США та зобов`язався своєчасно здійснювати повернення наданого кредиту та сплачувати нараховані проценти. Відповідно до умов договору, банк надав відповідачу кредит в розмірі 537 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 18.07.2014 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти в розмірі 12,8 % річних. 17.03.2009 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання кредиту №11186521000 від 20.07.2007 року, якою сторони домовились про наступне: для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме №11186521000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку; досягнуто згоди щодо зміни схеми погашення кредиту. Позичальник з дати підписання цієї Додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу, розмір якого складає 5920 доларів США, день сплати - 17 число кожного календарного місяця строку кредитування;перенесено кінцевий термін повернення кредиту за Договором, а саме, позичальник зобов`язався повернути кредит в повному обсязі в термін не пізніше 18.07.2022 року, якщо тільки не буде встановлений інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору. Також 17.03.2009 року між сторонами було укладено Додаткову Угоду №2 до Договору про надання кредиту від 20.07.2007 року, якою сторони пункт 2.1 розділу 2 Договору про надання кредиту щодо умов забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором виклали в новій редакції. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки нерухомого майна, посвідченого 20.07.2007 року нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Фрісом П.Л. за реєстровим №0204 та Договір №1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 14.04.2009 року, де предметом іпотеки є майно, що є предметом спору (а.с.13-15). Зокрема, відповідно до умов договору, в іпотеку надано наступне нерухоме майно: - будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 16.01.2006 року виконавчим комітетом Яремчанської міської ради згідно рішення від 20.12.2005 року за №127, що є зареєстрованим Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 16.01.2006 р. за №52/1, реєстраційний номер 13559701- Ѕ частина; Договору купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 19.07.2007 р. нотаріусом Яремчанського МНО Фріс П.Л. за реєстром №0168, що зареєстрований Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 20.07.2007 р. за №52/1, реєстраційний номер 13559701- Ѕ частина (правочин зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 19.07.2007 року за №2227874). Ринкова вартість Предмету іпотеки становить 5298586 гривень; - земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS], площею 0,0510 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2611092001:22:002:0467, яка належить [PERSON] на підставі: Державного акту права власності на земельну ділянку, виданого 01.12.2005 року Поляницькою сільською радою серії ІФ №085519, згідно Договору купівлі-продажу №3603 від 04.11.2005 року серії ВСЕ №819829, що є зареєстрованим Поляницькою сільською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010529801485; - земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS], площею 0,0510 га, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2611092001:22:002:0466, яка належить [PERSON] на підставі: Державного акту права власності на земельну ділянку, виданого 11.03.2008 року Поляницькою сільською радою серії ЯЖ №576293, згідно Договору купівлі-продажу №0171 від 19.07.2007 року, що є зареєстрованим Поляницькою сільською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010929800014. Відповідно до п.2.1 та 4.1 Іпотечного договору банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі в т.ч. рішення суду. Відповідач, як доводить сторона позивача, неналежно виконував умови вказаного кредитного договору від 20.07.2007 року, тому позивач надіслав відповідачу вимогу №23-5/84 від 20.01.2017 року, та станом на 09.02.2017 року заборгованість відповідача становить 624 579, 45 дол. США, яка складається з: 380 077,87 доларів США - кредитна заборгованість, 244 501, 58 дол.США - заборгованість по процентах, а також 870 796,02 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 2 207 909,23 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах. Тому позивач просить задовольнити його позов в повному обсязі. Відповідач у відзиві та наданих поясненнях суду заперечуючи вимоги позову зазначає, що позивач в червні 2013 року звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про дострокове стягнення всієї суми наданого кредиту та процентів, нарахованих за час користування ним. Як наслідок, 15.04.2014 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено. Рішення суду набрало законної сили, а виконавчий лист від 20.05.2014 року позивач спрямував до примусового виконання (ВП №46242657). Відтак, позивач звернувся до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області із вимогами щодо повторного стягнення із [PERSON] суми боргу, процентів та пені за прострочку сплати кредиту. Позивач надсилав відповідачу вимогу про дострокове стягнення заборгованості в червні 2013 року і в цьому ж місяці застосував своє право на дострокове стягнення всієї суми боргу та звернувся до суду про її стягнення. Зважаючи на факт дострокового стягнення кредиту, згідно виставленої письмової вимоги від 05.06.2013 року, право позивача на нарахування та стягнення процентів припинилось ще у липні 2013 року і наступне їхнє нарахування позивачем є незаконним, а саме 244 501,58 дол. США заборгованості по процентах не ґрунтується на умовах укладеного договору і є незаконною. Крім того, позивач згідно даних довідки-розрахунку, продовжує нараховувати штрафні санкції у вигляді пені за несвоєчасну сплату кредиту та процентів понад строки, встановлені для їх стягнення - 1 рік, незважаючи на те, що право нараховувати пеню починає свій відлік з дати виникнення у банку права для дострокового повернення кредиту. При цьому, договору щодо збільшення строків позовної давності для нарахування та стягнення пені сторони не збільшували та не підписували. Тобто, нарахування 870 896,02 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 2 207909,23 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах здійснено поза межами позовної давності і не підлягає до задоволення. Тому, відповідач вважає, що оскільки заборгованість погашена в повному обсязі (постанова органу ДВС про закінчення ВП від 29.04.2016р.), нарахована сума пені надмірна, неправомірна та така, що не підлягає до стягнення, тому в позові слід відмовити. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як слідує з матеріалів справи, 15.04.2014 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено та достроково стягнуто по вищевказаному кредитному договорі солідарно з позичальника та поручителів заборгованість станом на 16.05.2013р. в сумі 564 749.08 доларів США (тіло та відсотки), що еквівалентно 4 514 039.4 грн., пеню 146 120.02грн. та судові витрати. У задоволенні вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору відмовлено (а.с.173-174). [PERSON] повторно звертався до суду про припинення кредитного та іпотечного договорів. За результатами розгляду його позову, згідно ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 13.12.2016 р. було залишено без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17.10.2016р., яким у задоволенні вимог [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів та зняття обтяжень з предмету іпотеки (а.с.113-116). До касаційної інстанції дане рішення не оскаржувалось. Згідно норм ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заперечуючи позовні вимоги сторона позивача доводила те, що рішення суду про стягнення з нього заборгованості набрало законної сили, а виконавчий лист від 20.05.2014 року позивач спрямував до примусового виконання (ВП №46242657). Рішення ним виконане, а заборгованість отримана позивачем, тому вимоги будуть подвійним стягненням позичальника. Дійсно, у вищезгаданому рішенні суду першої та апеляційної інстанцій 2016 року, суди встановили, що у ВП №46242657 (відкрите 27.01.2015р. - а.с.129) було винесено державним виконавцем постанову від 29.04.2016 р. про закінчення виконавчого провадження про примусове виконання рішення суду від 15.04.2014 р., у зв`язку із сплатою боржником зазначеного боргу 29.04.2016 року (а.с.205). Однак, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником (станом на 27.07.2016р. є наявна ще заборгованість), не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не припиняє прав на отримання штрафних санкцій передбачених ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, після рішення суду, яке своєчасно не було виконане боржником, станом на 19.01.2017 р. у позичальника є наявна заборгованість у сумі 624 917.33 долари США, з яких: 282 135.13 доларів США кредитна заборгованість і 342 782.2 долари США по процентах, пеня - 3 235 589.07грн., в зв`язку з чим позивач направив вимогу до відповідача від 20.01.2017р.№23-5/84 та 09.02.2017р. №23-5/252 (а.с.16-18). В обґрунтування боргу за кредитом відповідача перед позивачем станом на 09.02.2017 р., до справи надано довідку-розрахунок (а.с.19-35). З даної довідки заборгованість відповідача, перед позивачем є 624579,45 дол. США, яка складається з: 380 077,87 доларів США - кредитна заборгованість, 244 501,58 дол. США - заборгованість по процентах, а також 870 796,02 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 10.02.2016р. по 09.02.2017р., 2 207 909,23 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за період з 10.02.2016р. по 09.02.2017р.. У відзиві заперечуючи позовні вимоги, сторона позивача також окрім вищезазначеного просила суд застосувати позовну давність до нарахування пені, право на яку виникло у позивача у липні 2013р., а також застосувати судом ст.551 ЦК України щодо права зменшення розміру пені, яка значно перевищує розмір збитків, у разі якщо заборгованість є вірною. Оцінюючи вірність проведеного нарахування заборгованості, суд враховує і інші обставини, встановлені ще одним рішенням суду, що набрало законної сили, які не доказуються при розгляді даної справи, у якій бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини - [PERSON] . Так, постановою Тернопільського апеляційного суду від 06.11.2018 р. (з додатковою постановою від 20.11.2018р.) було скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.03.2018р. та в позові [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання зобов`язань за кредитним договором від 20.07.2007р. припиненим було відмовлено (а.с.128-131). В даному вищевказаному рішенні суд зазначив, що кредитні зобов`язання були в іноземній валюті і рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2014р. достроково було стягнуто заборгованість у валюті кредитного договору з визначенням гривневого еквіваленту заборгованості по курсу валюти НБУ на дату ухвалення рішення суду. Таке рішення суду виконувалось протягом 2015-2016 років і курс долара значно зріс. При погашенні остаточно боржником боргу на 24.09.2016р. сума яка сплачена в гривнях погашає суму за кредитом у валюті тільки на 184 671.21 долар США. Також, цим рішенням суду встановлено і те, що не погоджуючись з постановою державної виконавчої служби від 24.06.2016р. про закінчення виконавчого провадження, ПАТ «УкрСиббанк» оскаржило її в судовому порядку. Постановою Верховного Суду від 05.09.2018р. було скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 21.07.2016р. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 06.09.2016р., та визнано неправомірними і скасовано постанови державних виконавців відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Тернопільській області від 29.04.2016р. про закінчення чотирьох виконавчих проваджень. Таким чином суд зазначає, що здійснення виконання зобов`язань за судовим рішенням у національній валюті, без врахування офіційного курсу валют НБУ на час погашення кожної суми у гривнях, зумовило виконання судового рішення не в повному обсязі, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до правил ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 1 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Пунктом 6.1 договору іпотеки, що є підставою позовних вимог передбачено право на задоволення вимоги банку в повному обсязі. За змістом ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах). У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Отже, за чинним законодавством зважаючи на невиконання позичальником-боржником основного зобов`язання позивач має право на задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, суд зазначає, що в даному випадку наявності судового рішення про стягнення заборгованості з позичальника, не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та припинення іпотеки, тобто не є подвійним стягненням одного і того ж боргу, з врахуванням і правового висновку ВП ВС від 18.09.2018р. у справі №921/107/15-г/16. Водночас, як зазначено вище та встановлено судовими рішеннями, заборгованість з позичальника - відповідача була стягнута судом достроково ще у 2014 році на основі розрахунку боргу станом на травень 2013 року та зміною кінцевого строку виконання зобов`язань (а.с.172), проводилось виконання рішення органами ДВС та помилково зараховувалось виконання гривневого боргу без еквіваленту валюти на час такого виконання. Тобто, після зміни кредитором дати виконання зобов`язань, стягнення рішенням суду всієї суми достроково, право позивача є на нарахування за вимогами ст.625 ЦК України. Так, статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), у справі від 03.07.2019р. та 17.04.2019р. та інших. Отже, слід прийти до висновку, що із стягнутих за рішенням суду заборгованості 564 749.08 доларів США (тіло та відсотки), та пені 146 120.02грн., було виконано відповідачем за ВП на 24.09.2016р. вся сума сплачена в гривнях, але така погашала суму за кредитом у доларах США тільки на 184 671.21 (висновок у інших рішеннях суду), то є наявна частково заборгованість відповідача перед позивачем за рішенням суду, на певну суму (564 749.08 - 184 671.21 = 380 077.87 доларів США, ця ж сума і зазначена у розрахунку заборгованості по тілу кредиту у даній справі що розглядається), що має бути перевірена та остаточно визначена органами ДВС після скасування їхньої постанови про закінчення виконавчих проваджень. Ні позивач, ні відповідач не надав суду яка наявна заборгованість рахується в органах ДВС станом на час розгляду даної цивільної справи судом. Однак, перевіряючи правильність розрахунку позивача, який не погоджується стороною відповідача, суд приходить до висновку, що позивач невірно визначив розмір заборгованості відповідача за даним спором станом на 09.02.2017р., оскільки відсотки (згідно розрахунку - за період з 31.07.2007р. по 31.01.2017р.) у сумі 244 501.58 доларів США,870 796,02 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом (за період з 10.02.2016р. по 09.02.2017р.), 2 207 909,23 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах (за такий ж період), нараховані саме за умовами договору, строк дії якого закінчився, а не за нормами ст.625 ЦК України чи іншими нормами нарахування таких відсотків та пені поза договірними зобовязаннями. При цьому, суд самостійно позбавлений такого нарахування за нормами ст.625 ЦК України, оскільки така не предметом спору та не є підставою для пред`явлення позовних вимог, що розглядаються. При цьому, враховуючи практику ВС щодо кредитних відносин, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору про надання кредиту укладеного між сторонами, суд перевіряючи факт щодо наявності у позивача права на продовження нарахування процентів і пені процентів за умовами даного кредитного договору у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням суду, не встановив наявність такого. Зважаючи на наявність часткової заборгованості відповідача перед позивачем за договірними зобовязаннями на підставі рішенням суду у 2014 році у сумі 380 077.87 доларів США, позивач вправі пред`являти вимогу (у межах визначеної судом суми боргу) про звернення на предмет іпотеки, про що вже зазначено вище, зокрема на житловий будинок вартістю 5 298 586грн. та дві земельні ділянки під обслуговуванням нерухомого майна (вартість яких позивачем не зазначена у позовних вимогах), оцінку яких просив визначити на підставі оцінки майна, здійсненою СОД. При цьому, спосіб реалізації майна позивачем також не зазначено, а прохальна частина позову містить вимогу - встановити спосіб реалізації даного нерухомого майна, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону україни «Про іпотеку». Щодо цього слід зазначити таке. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов`язань полягаєу тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі 1) рішення суду; 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судовий спосіб захисту - на підставі рішення суду, це шляхом проведення прилюдних торгів; застосування процедури продажу згідно ст.38 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві). Є також ще і два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Спосіб реалізації та ціну позивач не визначив у позовних вимогах, участі в судових засіданнях, які відбувались при розгляді даної справи не брав, та такі вимоги з 2017 року банком не уточнювались. Водночас, відповідач просив застосувати позовну давність до позовних вимог у разі підставності позову, оскільки банк звернувся до суду з даним позовом 17.02.2017 р. Зважаючи на те, що позовні вимоги є частково доведеними перед судом та обґрунтованими, окремою підставою відмови в задоволенні позову є заява сторони про застосування спливу позовної давності. Тому, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за спливом давності, враховуючи і таке. Заперечуючи застосування стороною відповідача строків позовної давності, позивач у письмових поясненнях від 22.10.2019 р. вказав, що позовна давність почала спливати з моменту набрання рішення суду у справі №607/12028/13-ц про стягнення боргу з відповідача, яке набрало законної сили тільки 25.04.2014 р. Позовна давність була перервана через пред`явлення позову банком 26.06.2013 р., але переривання давності не припиняється фактом звернення, а продовжується протягом часу коли позов є пред`явленим у суді, а отже з 25.04.2014 р. слід таку рахувати. На час пред`явлення позову у даній справі 13.02.2017 р., така не пропущена. Натомість сторона відповідача вказувала, що 05.06.2013 р. була скерована вимога банку до відповідача про дострокове повернення кредиту та всіх процентів за користування кредитом і з наведеного розрахунку у вимозі вона включала як прострочену так і поточну заборгованість (а.с.172). Саме право банку на пред`явлення дострокового повернення всієї суми кредиту і змінює строк повернення такого за договором. Відтак, саме 05.06.2013 р. є початком перебігу позовної давності. Суд такі доводи сторони відповідача вважає частково обґрунтованими, оскільки як вбачається з р.11 Договору про надання кредиту, сторони обумовлювали те, що у випадку направлення банком на адресу позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту і не усунення порушень протягом 31 дня з дати одержання, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання повідомлення, а у випадку неотримання повідомлення - 41 день з дати відправлення. Саме дана заборгованість зазначена у вимозі банку і була стягнута за рішенням суду, отже підтверджено факт того, що така є достроковим стягнення боргу та зміною строку договірних зобов`язання по поверненні кредиту. Водночас, з врахуванням умов договору, які є аналогічними із зазначеними у вимозі, строк слід вважати таким що настав - з 07.07.2013 р. При цьому, при зверненні до суду з позовом 26.06.2013 р., банк тільки підтвердив намір стягнення достроково всієї суми заборгованості та не очікував виконання вимоги від відповідача у встановлений строк, пред`явивши позов до суду. Доводи банку, що така позовна давність має бути судом врахована тільки з часу набрання законної сили рішення суду, не заслуговують на увагу. Так, у справі №522/31199/13ц від 25.07.2018 р., №279/2020/16-ц від 03.10.2018р. та інших, Верховний Суд вказує, що позовна давність переривається пред`явленням позову, а не постановленням судового рішення. Отже, пред`явленням позову до суду, позивач перервав позовну давність і вона починає рахуватись з 27.06.2013р. А отже, строк позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення боргу шляхом звернення на предмет іпотеки сплив 27.06.2016 року, а з позовом банк звернувся 13.02.2017р., тобто зі спливом 3-річного строку такої. При цьому, примусове стягнення коштів органами ДВС не свідчить про вчинення боржником дій щодо визнання свого боргу (ВС по справі №723/622/15-ц від 15.10.2018р., №598/938/15-ц від 30.05.2018р., №366/2077/17 від 05.06.2019р., №643/5761/16-ц від 10.10.2018р. та інші). Поняття позовної давності та перебіг позовної давності врегульовано ст.256-258, 260, ч.5 ст.261, ч.2 ст.264, 266 ЦК України. А за вимогами ч.3, 4 ст.267 цього ж кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові. (ВП ВС у справі №444/9519/12 від 28.03.2018р.(п.80), справа №310/11534/13-ц від 04.07.2018р.). Як наслідок, позов до задоволення не підлягає. За вимогами ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Outcome: dismissed