Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено (а.с. 138, 139-142). На вказане рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2016 року до Апеляційного суду Харківської області подана апеляційна скарга\~[PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Комунальне підприємство «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на 1/2 частину квартири та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з апеляційною скаргою\~[PERSON]\~на рішення від\~12 лютого 2016 року\~- повернуто до\~Ізюмського\~міськрайонного суду Харківської області для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення. Для вирішення вказаного питання встановлено суду строк -\~10 днів\~з часу надходження справи. 28.03.2016 року справу повернуто з Апеляційного суду Харківської області для винесення додаткового рішення (а.с. 158). Сторони та особи, які приймали участь у справі, в судове засідання не з'явилися, про день, час і місце розгляду даного питання повідомлялися. Їх присутність не є обов'язковою (ч. 3 ст. 220 ЦПК України). Перевіривши матеріали справи, суд дійшов до висновку про ухвалення додаткового рішення. За приписами п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. За змістом ч.ч. 2, 3, 4 ст. 220 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. На додаткове рішення може бути подано скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року зазначено, що за апеляційною скаргою [PERSON] на вказане рішення не може бути відкрито апеляційне провадження, а справа підлягає поверненню до суду першої інстанції з таких підстав. З матеріалів справи убачається, що позивач, на користь якого ухвалено рішення, сплатив в дохід держави лише 243,60 грн., тобто за ставкою, яка призначалася для сплати судового збору за позов немайнового характеру, що суперечить заявленим позовним вимогам та приписам ЗУ «Про судовий збір». Ухваливши рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], суд, всупереч вимогам ст.88, п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України\~не вирішив питання про стягнення недоплаченого позивачем судового збору, що ускладнює для апеляційного суду визначитися з питання розміру судового збору за апеляційну скаргу і може бути виправлено додатковим рішенням. Необхідність вирішення питання про ухвалення додаткового рішення відповідно до ч.7 ст. 297 ЦПК України\~є підставою для повернення справи до суду першої інстанції. Матеріалами справи вбачається, що спірним майном є трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,6 кв.м., в тому числі жила площа 41,3 кв.м., яка складається з: трьох житлових кімнат площею 10,2 кв.м., площею 18,3 кв.м., площею 12,8 кв.м.; кухні площею 5,8 кв.м., коридору площею 6,8 кв.м., двох шаф площею 0,3 кв.м., площею 0,8 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м., ванної площею 2,0 кв.м., балкону площею 0,7 кв.м., вартістю 9874 гривні, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 21 жовтня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3096, зареєстровано в БТІ 25.10.1999 року (інвентаризаційна справа № 9937). За приписами частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Матеріалами справи вбачається, що позивач [PERSON] за подання до суду позовної заяви сплатив в дохід держави 243,60 грн (а.с. 2), тобто за ставкою, яка призначалася для сплати судового збору за позов майнового характеру, що відповідає заявленим позовним вимогам та приписам підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI (в редакції на час звернення до суду 28.04.2015р.), - ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою: - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати(1218 х 0,2 = 243,60 грн). У відповідності до п.11 постанови № 10 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розміри ставок судового збору визначаються з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, а не на день подання первісного процесуального документа (наприклад, позовної заяви, заяви про видачу судового наказу, заяви в порядку окремого провадження), що відповідає вимогам частини третьої статті 2 ЦПК. Це стосується, зокрема, випадків подання заяв про забезпечення позову, доказів, апеляційних, касаційних скарг. Пунктом 35 цієї постанови передбачено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. У мотивувальній частині рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12.02.2016 року зазначено, що [PERSON] є інвалідом 2 групи, звільнена від сплати судового збору (а.с. 56), судові витрати не компенсуються у зв'язку із відмовою у задоволенні зустрічного позову. Позивач [PERSON] відмовився від відшкодування на його користь судових витрат. Суд приходить до висновку, що при ухваленні рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 лютого 2016 року не вирішено питання про розподіл судових витрат, які позивач [PERSON] за подання до суду позовної заяви сплатив в дохід держави 243,60 грн (а.с. 2), тому позивачу, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати, хоча відповідач звільнений від сплати судового збору. Тому, відповідно до п.4 ч.1 ст. 220 ЦПК України вищевикладене є підставою для ухвалення додаткового рішення суду по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved