Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

СГП «Дружба» звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON]. про визнання договору оренди недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 16 грудня 2010 року між [PERSON] та СГПП «Дружба» укладено договір № 409 оренди земельної ділянки розміром 3,34 га, для сільськогосподарських потреб строком 10 років. Даний договір був належним чином зареєстрований у Державному реєстрі земель шляхом внесення запису до відповідної книги реєстрації. Нещодавно СГПП стало відомо, що [PERSON] уклав договір оренди землі № 1 від 04.09.2017 року тієї самої земельної ділянки з [PERSON] та зареєстрував даний договір у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Жодних порушень зі сторони орендаря щодо виконання умов договору оренди протягом усього терміну дії договору не було, в тому числі жодної прострочки зі сплати оренди. Вважають, що [PERSON] не розірвавши у встановленому законом порядку договір № 409 оренди земельної ділянки, який був укладений 16.12.2010 року не мав права укладати договір оренди тієї самої ділянки з іншим орендарем, а тому просить суд визнати недійсним договір оренди землі № 1 від 04.09.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В судове засідання представник позивача не з'явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, просили суд в позові відмовити за безпідставністю. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 16.12.2010 року між [PERSON] та СГПП «Дружба» укладено Договір № 409 оренди земельної частки (паю), який був зареєстрований у Державному реєстрі земель, шляхом внесення запису до відповідної книги реєстрації. Умовами Договору оренди земельної частки передбачено, що орендодавець [PERSON] передає, а орендар СГПП «Дружба» приймає в строкове платне користування земельну частку (пай) розміром 3,34 га, для сільськогосподарських потреб строком на 10 років (початок дії договору з 16.12.2010 року по 16.12.2020 року). 04.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір оренди землі № 1, за яким [PERSON] (орендодавець) надає, а [PERSON] (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 2,5331 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: Волинська область, Горохівський район, Скірченська сільська рада. 18.09.2017 року державним реєстратором Заборольської сільської ради зареєстровано за [PERSON] право оренди вказаної земельної ділянки. Відповідно до перехідних положень, викладених у розділі ІХ Закону України «Про оренду землі», громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону. Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом. Отже, законодавець передбачив у даній нормі право орендаря паїв на продовження орендних правовідносин, навіть у разі набуття права власності на землю власниками паїв. Крім того, після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок, у попереднього орендаря (позивача у даній справі) виникло право на переукладення договору оренди земельної ділянки згідно ч. 2 Розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі». Договір оренди земельної частки (паю) припиняє свою дію лише за умови переукладання його з позивачем на тих же умовах відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку. В іншому випадку, питання про дострокове припинення користування позивачем земельними частками на умовах оренди вирішується за взаємною згодою сторін або шляхом пред'явлення позову про розірвання договору за наявності законодавчо визначених підстав для припинення договірних зобов'язань. При цьому, відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства. Згідно абз. 5 п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 06.04.2004 року, при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 р. N 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 р. за N 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв'язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги статей 203, 215 ЦК України про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що припинення договору оренди, укладеного на підставі сертифікату чи його переукладення у разі отримання власником сертифікату державного акту на земельну ділянку може мати місце лише у випадку наявності волевиявлення сторін. Однак, [PERSON], зареєструвавши право власності на земельну ділянку та отримавши витяг з Державного реєстру речових на нерухоме майно про це, у період дії Договору № 409 оренди земельної частки (паю) від 16.12.2010 року як не переуклав цей договір з СГПП «Дружба» на тих самих умовах, що й раніше укладений, так і не повідомив про відсутність свого наміру на переукладення цього договору. Крім того, відповідач [PERSON], як власник сертифікату на земельну частку (пай) не повідомляв позивача про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки та про намір припинити договірні відносини, однак, надана до суду копія квитанції про поштове відправлення не містить інформації, яка підтверджує скерування на адресу позивача відповідного листа. Доказів розірвання Договору оренди земельної частки (паю) в судовому порядку на вимогу орендодавця матеріали справи не містять. В ході судового розгляду сторони не заперечували тієї обставини, що СГПП «Дружба» продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, проводить на ній польові роботі, при цьому [PERSON], як орендар вчасно отримує від позивача орендну плату згідно умов договору. А тому, відповідач, уклавши оспорюваний договір оренди земельної ділянки та зареєструвавши його в державному реєстрі як своє право оренди спірною земельною ділянкою, порушує право позивача на переукладення договору оренди, передбачене ч. 2 Розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі», а також перешкоджає володінню, як орендаря, спірною земельною ділянкою. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі», розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до умов Договору оренди земельної частки (паю), укладеного між СГПП «Дружба» та [PERSON] договір може бути припинений у будь - який час за взаємною згодою сторін; сторони не мають права відмовлятись від виконання умов договору в односторонньому порядку; орендодавець зобов'язується письмово попередити орендаря про свої наміри щодо продовження чи припинення договору за один рік до закінчення терміну його дії. Крім того, Договір оренди земельної частки (паю) не містить умови, згідно якої, зобов'язання сторін припиняються у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі. Суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що договір № 409 оренди земельної частки (паю), укладений 16.12.2010 року між позивачем та [PERSON] припинив свою дію з моменту отримання власником сертифікату державного акту на земельну ділянку. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи вищевикладене, та те що спірним договором порушуються права позивача, як орендаря, що позбавляє його законного права користуватися орендованою земельною ділянкою та отримувати дохід, на який він розраховував при укладенні договору оренди, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved