Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 24.06.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження її здоров`я, в якій просила стягнути з ПрАТ «ПівнГЗК» моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 283 380 грн. Вказує, що вона, [INFO] , перебуваючи в трудових відносинах з ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» на посаді кастелянки, 14.02.1994 близько о 15 год., знаходячись в пральному цеху, з вини відповідача, внаслідок нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижньої частини правої променевої кістки із зміщенням, вивих ліктьової кістки. Нещасний випадок на виробництві стався під час виконання нею своїх трудових обов`язків, а саме: 14.02.1994 відповідно до розпорядження по ДДУ №10 від 01.02.1994 №12 вона тимчасово виконувала обов`язки машиніста з прання та ремонту спец.одягу. Виконуючи роботи по віджиму води з білизни, на центрифузі пральні Ц-25 з несправним механізмом гальмування ротора завантажувального барабану, її, [PERSON] , ручкою управління, за допомогою кінцевого вимикача, вимкнула електродвигун привода обертання ротора, після чого намагалась взяти білизну. При цьому її права рука була втягнута обертаючимся ротором з білизною, від чого вона отримала тілесні ушкодження. Відповідно до акту №5/ІІ Форми Н-1 про нещасний випадок, причинами виникнення нещасного випадку є - експлуатація технічно несправної центрифуги пральні Ц-25 (несправність гальмуючого пристрою ротора), нещасний випадок стався внаслідок експлуатації центрифуги пральні Ц-25, яка є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу. Згідно п.13 акту Форми Н-1, нещасний випадок, в результаті якого вона отримала тілесні ушкодження, стався внаслідок порушенням вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача. Таким чином, нещасний випадок стався внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача та обумовлений неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Внаслідок вказаного нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, вона 13.07.1994 вперше пройшла огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60%, та встановлено 3 групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, та останній раз 09.10.2003, вона повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй безстроково було встановлено 25% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва з 01.08.2003. У зв`язку з зазначеним нещасним випадком у неї було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають труднощі, що додають їй додаткового дискомфорту та страждань у повсякденному житті. Також зазначає, що після отримання травми змінилися умови її життя, які стали характеризуватись суттєвим зниженням її активності, що вказує на відсутність можливості в достатній мірі реалізувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, що, як наслідок, відображається на погіршенні матеріального становища, втратою соціальних зв`язків, необхідність лікування та проходження оглядів ЛТЕК. З моменту отримання трудового каліцтва, вона постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Внаслідок отриманого трудового каліцтва, що супроводжується значною втратою працездатності, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, вона позбавлена можливості вести активний спосіб життя, адже стан її здоров`я є невідновним, тому просить стягнути з ПрАТ 283 380 грн. моральної шкоди. Стислий виклад заперечень відповідача. 06.10.2020 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву. Вказує, що нещасний випадок стався з позивачкою 14.02.1994 під час її роботи в Дитячому дошкільному закладі №10, який на той час знаходився на балансі державного підприємства «ПівнГЗК». Однак, у 2001 році на підставі рішення Криворізької міської ради, прийнятого відповідно до Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», всі дитячі дошкільні заклади, які перебували на балансі «ПівнГЗК», були передані до комунальної власності міста Кривого Рогу, зокрема, на баланс Тернівського районного відділу народної освіти. В подальшому, на підставі рішень міської ради деякі ДДЗ були ліквідовані або перепрофільовані, а решта перейменовані (зі зміною номерів). У 2004 році на підставі Закону України «Про особливості приватизації підприємств Державної акціонерної компанії «Укррупром», Розпорядження КМУ від 27.05.2004 №348-р та наказу ФДМУ від 13.09.2004 №1867 і Договору №КПП-453 від 16.07.2004, акції ВАТ «ПівнГЗК» були передані ТОВ «АРТАНІК». Отже, станом на 13.09.2004 підприємство ВАТ «ПівнГЗК» було повністю приватизоване. При цьому, об`єкти соціальної інфраструктури, які раніше перебували на балансі ВАТ «ПівнГЗК» та на момент приватизації вже були передані до комунальної власності, не входили до складу майна, переданого новому власнику за договором приватизації, тому ПрАТ «ПівнГЗК» не є правонаступником щодо об`єктів соціальної інфраструктури ВАТ «ПівнГЗК», зокрема ДДЗ №10, які були передані в комунальну власність міста, отже на нього не може бути покладена відповідальність за відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок нещасного випадку, який стався в період, коли зазначений об`єкт входив до складу державного «ПівнГЗК», тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача Доценко Т.Ю. в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, в якій в задоволені позовних вимог просить відмовити та провести розгляд справи за її відсутністю. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 09-45 год. 24.07.2020. 24.07.2020 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи до 11-30 год. 13.08.2020, за клопотанням представника відповідача Доценко Т.Ю. про відкладення розгляду справи, у зв`язку з наданням їй час для підготовки відзиву на позовну заяву. 13.08.2020 справу знято з розгляду до 11-00 год. 06.10.2020, у зв`язку з тимчасовим аварійним знеструмленням електромережі суду. Ухвалою суду від 06.10.2020 відкладено розгляд справи на 11-00 год. 04.11.2020, у зв`язку з неявкою представника відповідача Доценко Т.Ю. , щодо якої у суду відсутні відомості про вручення їй повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 04.11.2020 в судовому засіданні відкладено розгляд справи на 1200 год. 24.11.2020, та постановлено ухвалу суду про витребування у Тернівського районного відділу освіти виконкому Тернівської у місті ради інформацію на підставі яких правовстановлюючих документів дитячий дошкільний заклад №10 було передано у 2001 році на баланс Тернівського відділу освіти. 24.11.2020 справу знято з розгляду на 10-00 год. 18.12.2020, у зв`язку з відпусткою судді. 18.12.2020 справу знято з розгляду на 11-00 год. 12.01.2021, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Ухвалою суду від 12.01.2021 відкладено розгляд справи на 10-00 год. 27.01.2021, у зв`язку з неявкою сторін. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 21-30). Відповідно до п. 11 Акту №5/ІІ Форми Н-1 про нещасний випадок, 14.02.1994 відповідно до розпорядження по ДДУ №10 від 01.02.1994 №12 [PERSON] тимчасово виконувала обов`язки машиніста з прання та ремонту спец.одягу. Виконуючи роботи по віджиму води з білизни, на центрифузі пральні Ц-25 з несправним механізмом гальмування ротора завантажувального барабану, [PERSON] ручкою управління, за допомогою кінцевого вимикача, вимкнула електродвигун привода обертання ротора, після чого намагалась взяти білизну. При цьому права рука [PERSON] була втягнута обертаючимся ротором з білизною, від чого вона отримала тілесні ушкодження (а.с.16-19). Відповідно до п. 11.3 Акту № 5/ІІ від 17.02.1994 форми Н-1 про нещасний випадок, причинами нещасного випадку на виробництві, під час якого була травмована [PERSON] є: експлуатація технічно несправної центрифуги пральні Ц-25 (несправність гальмуючого пристрою ротора), порушення трудової та виробничої дисципліни, що виразилося в невиконанні [PERSON] вимог п. 27 Типової інструкції по ТБ для працівників дошкільних установ (а.с.16-19). Пунктом 13 цього Акту особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, визнано начальника ДДУ [PERSON] , порушила п.п. 9.5.7, 9.5.8, 9.5.9 «Положення про СУОТ на ПівнГЗК», завідуюча ДДУ №10 [PERSON] , яка порушила п. 9.27.7«Положення про СУОТ на ПівнГЗК», та позивача кастелянша [PERSON] порушила п. 27 Типової інструкції по ТБ для працівників дошкільних установ (а.с.16-19). Згідно п. 11.4 Акту, джерелом нещасного випадку є центрифуга пральні Ц-25, 1972 року випуску (а.с. 16-19). Відповідно до п.15.1 Акту, [PERSON] діагноз: відкритий перелом нижньої частини правої променевої кістки із зміщенням, вивих ліктьової кістки, що також підтверджується виписним епікризом (а.с. 16-19, 20). Висновком МСЕК від 13.07.1994, [PERSON] первинно встановлено 60 % втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом 14.02.1994, з 13.07.1994 та третю групу інвалідності, з наступним переоглядом 01.08.1995 (а.с.9-10). Висновком МСЕК від 12.07.1995, [PERSON] , при повторному огляді зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 25%, з наступним переоглядом 01.08.1997 (а.с.9-10). В наступному переогляди проводилися 23.07.1997, 01.09.1998, 07.09.2000, 03.11.2001, 28.08.2002 та останній раз 09.10.2003 довідкою МСЕК позивачу безстроково встановлено 25 % втрати професійної працездатності з 01.08.2003 (а.с. 11-15). Згідно рішення Криворізької міської ради від 31.03.1999 №180/8 «Про згоду на прийняття до комунальної власності міста об`єктів соціальної сфери ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та розпорядження міського голови від 19.11.2001 №672-р «Про балансове облікування цілісних майнових комплексів дошкільних виховних закладів, що приймаються до комунальної власності міста від ВАТ «ПівнГЗК» комбінований дошкільний навчальний заклад №235 по вул. Маршака, передано до комунальної власності міста, а саме на балансовий облік комунальному житловому підприємству №29, що також підтверджується листом відділу освіти виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради (а.с. 81-83, 92). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці», передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до роз`яснень, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону «Про інформацію», ст.44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. У відповідності до положень п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з отриманим нею каліцтва в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Так, судом встановлено, що нещасний випадок на виробництві ВАТ «ПівнГЗК», який призвів до каліцтва позивача стався з позивачем 14 лютого 1994 року, та [PERSON] була встановлена втрата професійної працездатності 60% - 13.07.1994. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] внаслідок отриманого нею каліцтва при виконанні трудових обов`язків на підприємстві заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування. Стосовно посилань представника позивача на те, що ПрАТ «ПівнГЗК» не отримувало на баланс ДДЗ№10, де працювала позивач та травмувалася, тому відповідач не повинен відшкодувати шкоду, завдану позивачу, слід зазначити наступне. Нещасний випадок з позивачем стався в 1994 році, коли позивач перебувала в трудових відносинах з ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та працювала кастеляншою в структурному підрозділі даної юридичної особи - Дитячому дошкільному закладі № 10 (ДДЗ № 10), який не був окремою юридичною особою та входив до складу підприємства ВАТ «ПівнГЗК», який, будучи роботодавцем, мав створити на для своїх працівників безпечні та нешкідливі умови праці. Відповідно до статуту Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», який наявний на офіційному сайті відповідача (https:// sevgok. metinvestholding. com/ upload/sevgok/shareholders/statut_pat_pivngzk.pdf) ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» створено в процесі приватизації державного майна Північного державного гірничо-збагачувального комбінату, ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Згідно відомостей статуту Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», який опубліковано на офіційному сайті відповідача (https://sevgok.metinvestholding.com/upload/sevgok/shareholders/pjsc_-northern-gok_ustav-dd-24042017.pdf) Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Державного підприємства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Найменування Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» викладене, як Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Отже, на теперішній час правонаступником прав та обов`язків ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Аналізуючи спірні правовідносини суд також враховує висновки Верховного Суду викладені у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №215/3547/16-ц, від 15 червня 2020 у справі № 212/3137/17-ц, від 17 липня 2020 року у справі №215/1359/17. Судом враховується також, що ДДЗ №10 було передано на баланс комунальної власності міста, але відповідачем не надано до суду будь-яких доказів того, що обов`язки з відшкодування шкоди саме за ДДЗ№10, яке було в складі ВАТ «ПівнГЗК» на час настання нещасного випадку , перейшли до інших юридичних осіб, а не до ПрАТ «ПівнГЗК», як це передбачено Статутом, тому сам факт передання структурного підрозділу ДДЗ №10 до комунальної власності міста, на думку суду не свідчить про відсутність відповідальності відповідача перед позивачем за отримане каліцтво на підприємстві ВАТ «ПівнГЗК», яке було приватизоване ПАТ «ПівнГЗК» та в подальшому перейменовано, тому суд вважає, що Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» є належним відповідачем по справі. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що у зв`язку з отриманим каліцтвом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у загальному розмірі 25 %, що порушує її нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, також суд враховує вину інших осіб в настанні даного нещасного випадку та вину самого позивача [PERSON] , яка порушила п. 27 Типової інструкції по ТБ для працівників дошкільних установ, тому враховуючи характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 75 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. Крім того, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю. Згідно положення ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому суд вважає необхідним, при частковому задоволенні позову, стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 840,80 грн. на користь держави. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, ст.440-1 ЦК України( в редакції 1963р.),

Outcome: partial