Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 20 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди про припинення сумісного ведення господарської діяльності від 10 вересня 2010 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON], недійсною, застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати відповідача [PERSON] повернути позивачу - [PERSON] грошові кошти в розмірі 1007832,00 грн. - задоволено. Визнано угоду про припинення сумісного ведення господарської діяльності від 10.09.2010 р., укладену між [PERSON] та [PERSON] недійсною. Зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 1007832,00 грн. Також вирішено питання щодо судового збору. Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 20.06.2014 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. В обґрунтуванняапеляційної скарги, апелянт зазначив, що ТОВ «Анті Ейдж Клінік» було засновано позивачем та відповідачем спільно на основі об'єднання їх грошових вкладів у статутному капіталі зазначеного товариства. Висновок суду першої інстанції стосовно того, що відсутність договору про спільну діяльність унеможливлює наступне укладання договору про припинення спільної діяльності сторін є хибним, оскільки, як зазначалося, договір про спільну діяльність між позивачем та відповідачем стосовно спірних правовідносин не мав укладатися взагалі, а угода про припинення сумісного ведення господарської діяльності була укладена, стосовно цивільних прав та обов'язків сторін, які реально існували, у відповідності з положеннями цивільного законодавства про свободу договору. Той факт, що назва договору містила слова «припинення сумісного ведення господарської діяльності», не означає, що до цього договору автоматично застосовуються положення цивільного кодексу про спільну діяльність. Фактично є всі підстави вважати, що сторони уклали договір про спільну діяльність в усній формі, підтвердженням чого є те, що одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення. Крім того, апелянт зазначив, що в судовому рішення містяться протиріччя. Таким чином, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм, та просить його скасувати. Належним чином повідомлені сторони у судове засідання не з'явились. Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом першої інстанції встановлено, що 10.09.2010р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була укладена угода про припинення сумісного ведення господарської діяльності (а.с. 12). Із п. 1.1. 1годи вбачається, що її предметом є порядок добровільного припинення сторонами партнерських відносин щодо сумісного ведення господарської діяльності у сфері надання косметичних та медичних послуг в рамках бізнесу, що має назву «Анті Ейдж Клінік». Відповідно до п. 3.4. цієї угоди [PERSON] виплачує [PERSON] суму еквівалентну 12. 800,00 доларів США за курсом НБУ на день здійснення платежів, а [PERSON] натомість (п. 3.8) добровільно відмовляється від реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності в якості фізичної особи або в якості засновника тих чи інших суб'єктів підприємницької діяльності і не може займатися наданням послуг, аналогічних тим, які надаються на дату підписання угоди «Анті Ейдж Клінік». [PERSON] на Виконання угоди були сплачені грошові кошти [PERSON] у розмірі 85 700 доларів США. Даний факт представником відповідача під час розгляду справи судом не оспорювався. Факт передачі грошових коштів підтверджується копіями розписок. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що угода про припинення сумісного ведення господарської діяльності від 10.09.2010 р. укладена в порушення норм Закону, оскільки ця угода всупереч норм матеріального права передбачає припинення спільної діяльності без укладання договору про спільну діяльність, тобто без існування цієї спільної діяльності. А також ця угода в порушення норм Конституції України направлена на примусову заборону однієї із сторін займатися підприємницькою діяльністю, а отже й виключає можливість заробляти собі на життя працею. З таким висновком суду не погоджується судова колегія. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи угоду про припинення сумісного ведення господарської діяльності від 10 вересня 2010 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON], недійсною, суд першої інстанції застосував ст.ст.203, 215 ЦК України, вказавши, що угода порушує вимог ст.ст.42, 43 Конституції України. Судом вказано, що зазначена угода на примусову заборону однієї сторони займатися певним видом підприємницької діяльності. З такими висновками колегія суддів не може погодитись. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не довів що він підписав угоду в примусовому порядку, що це було його волевиявлення, бо як вбачається з розписок, він кілька років добровільно виплачував відповідачу гроші саме за цією угодою. Крім того, відповідач проти позову заперечував, а за угодою саме він добровільно відмовився займатися певною діяльністю на користь позивача, тому судом першої інстанції помилково вказано, що угода укладена с порушенням вимог ст.ст.42, 43 Конституції України. Враховуючи, що при укладанні угоди не виявлено певних порушень, для застосування ст.ст.203, 215 ЦК України, не має підстав. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Враховуючи вище зазначені обставини, колегій суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати, та винести нове рішення.

Outcome: dismissed