Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, заяви (клопотання) учасників справи: У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 02.08.2019 року між ним, як позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі Позикодавець) було укладено кредитний договір № 5755872, згідно умов якого (п.1.1. Договору) Позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 Договору надати Позичальнику грошові кошти /фінансовий кредит/ у сумі визначеній у п.1.2 Договору. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Згідно п.1.2 Кредитного договору сума кредиту становить 7000,00 грн. Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору кредит надається строком на 25 днів з 02.08.2019 року. Згідно п.1.4. Кредитного договору термін повернення кредиту, сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредиту: 27.08.2019 року. При укладанні даного договору, як стверджує позивач, його належним чином не ознайомлювали з умовами кредитного договору. Крім того, відповідно до п.1.5.2 Кредитного договору та Графіку розрахунків Позивач мав сплатити Кредитодавцю за користування кредитом в розмірі 7000,00 грн. в строк до 27.08.2019 року проценти в розмірі 2625,00 грн. А згідно з п. 4.1. Кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за не своєчасну повну чи часткову сплату процентів, та/або інших платежів згідно з умов цього Договору, позичальник починаючи з дня наступного за днем спливу терміну /дати/ , вказаного в п.1.4 цього Договору сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 2,00% від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50% від загальної суми кредиту одержаного Позичальником за цим Договором. Вказана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення або до досягнення максимально можливого розміру визначеного цим пунктом. Основна суть позовних вимог зводиться до того, що п. 4.1. кредитного договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що умови кредитного договору порушують принцип справедливості. Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Позивач стверджує, що п.4.1 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 2,00% за кожен день прострочення виконання зобов`язання за кредитом передбачає суму компенсації більше 50%. Зазначені обставини, на думку позивача, є підставою для визнання відповідного положення кредитного договору недійсним. Крім того, позивач в позовній заяві наголосив на тому, що Відповідач його абсолютно не повідомляв про умови та строки обробки його персональних даних. З аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана ним згода на обробку персональних даних є безстроковою та безвідклично. На думку позивача, відповідач позбавив його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як згідно п. 5.11 кредитного договору фактично встановлено безстрокове право відповідача на таку обробку даних, що є порушенням закону, і відповідно, є підставою для визнання такого пункту договору недійсним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення судового засідання не надавав, в самій позовній заяві просить суд: «Позовну заяву розглядати за відсутності Позивача» /зворот а.с.4/. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд в позові [PERSON] відмовити повністю та розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інформація про рух справи в суді першої інстанції: Ухвалою від 19 червня 2020 року відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Сторонам встановлено строки для подачі заяв по суті справи /а.с. 16/ Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист права споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В судовому засіданні встановлено, що 02.08.2019 року між позивачем по справі [PERSON] (далі Позичальник), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі Позикодавець) було укладено договір про надання фінансового кредиту № 5755872 /далі - Кредитний договір/ /а.с. 9-11/ на суму 7000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника в Приватбанку, зазначеній в Заявці в особистому кабінеті Позивача, що засвідчує факт передачі грошових коштів від Відповідача до Позивача і факт укладення між сторонами Договору у формі електронного документу. Згідно умов вказаного договору (п.1.1. Договору) Позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 Договору надати Позичальнику грошові кошти /фінансовий кредит/ у сумі визначеній у п.1.2 Договору (далі кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Згідно п.1.2 Кредитного договору сума кредиту становить 7000,00 грн., у валюті: Українські гривні. Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору кредит надається строком на 25 днів з 02.08.2019 року. Згідно п.1.4. Кредитного договору термін /дата/ повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредиту: 27.08.2019 року. Згідно п.1.5. Сума вартості кредиту складає 3465,00 грн. в грошовому виразі та 723,00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові , визначені у п.п. 1.5.1. - 1.5.2 Договору. Згідно п.п. 1.5.1-1.6 Договору комісія за надання кредиту: 840 грн., яка нараховується за ставкою 12,00% від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 2625,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,50 % від фактичного залишку кредиту за кожний день користування кредитом. Згідно п.1.7. Розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору. Пункт 2.2.3 Договору передбачає, що проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6 цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом Позичальником. З наведеного вбачається, що кредитний договір містить інформацію щодо процентної ставки за кредитом, її тип, порядок її обчислення та порядок її зміни, та відповідає вимогам ст. 1056-1 ЦК України. Пунктом 5.1 Кредитного договору передбачено, що позичальник надає згоду на передачу Товариству своїх персональних даних та їх обробку з метою оцінки фінансового стану Позичальника, його спроможності виконати зобов`язання за Договором та інші цілі визначені Правилами. Окрім того, пунктами 5.1 та 6.3 Позичальник стверджує, що до підписання цього Договору ознайомлений, погоджується з усіма його умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватися умов Кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів /послуг/ Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору. Також, спірний Кредитний договір було підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік розрахунків», які підписані позивачем. Також в судовому засіданні встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №41-МЛ від 01.11.2019, реєстр прав вимог від 01.11.2019 до договору відступлення прав вимоги №41-МЛ від 01.11.2019. Відповідно до Акту приймання-передачі Реєстру Боржників від 01 листопада 2019 до договору відступлення прав №41-МЛ від 01.11.2019р. ТОВ «Мілоан» передав, а Новий Кредитор прийняв Реєстр Боржників Кредитора від 01.11.2019, складений за формою згідно із Додатком №1 до Договору. У зв`язку з чим, як зазначено про це у Відзиві на позовну заяву ТОВ «Мілоан», фінансові претензії у ТОВ «Мілоан» до позивача відсутні. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Як передбачено вимогами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У положеннях ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України йдеться про те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виходячи з вимог статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Підставою недійсності правочину, як про це зазначено в ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ч.ч.1, 2, 5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» йдеться про те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що при укладенні вказаного правочину сторони в добровільній формі досягли згоди стосовно всіх умов договору, в тому числі і тих, що викладені в п. 4.1. кредитного договору, що мають істотне значення. Крім того, не є підставою для задоволення позову і посилання позивача на недійсність п.4.1. кредитного договору від 02.08.2019 року в частині завищеного розміру пені за прострочення виконання ним грошових зобов`язань за цим договором. Зокрема, ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Як передбачено п. 4.1. укладеного між сторонами кредитного договору від 02.08.2019 року за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за не своєчасну повну чи часткову сплату процентів, та/або інших платежів згідно з умов цього Договору, позичальник починаючи з дня наступного за днем спливу терміну /дати/ , вказаного в п.1.4 цього Договору сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 2,00% від суми невиконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50% від загальної суми кредиту одержаного Позичальником за цим Договором. Вказана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення або до досягнення максимально можливого розміру визначеного цим пунктом. Згідно зі статтями 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. В ст.611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Отже, враховуючи, що чинним законодавством не передбачений максимальний розмір неустойки за невиконання чи неналежне виконання умов кредитного договору, тому визначений в кредитному договорі розмір пені відповідає вимогам закону, так як позивач не довів належними і допустимими доказами обставин того, що саме такий розмір неустойки не відповідає принципу добросовісності і що його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, тобто, не довів про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Посилання ж позивача на те, що розмір пені у разі застосування відповідальності згідно п. 4.1 кредитного договору буде становити більше 50% річних (тобто перевищувати 50% вартості продукції - залишку непогашеної заборгованості за кредитом) доказом на підтвердження його позовних вимог не може бути, так як в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожний день прострочення. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Таким чином, суд приходить до висновку, що пунктом 4.1 кредитного договору не передбачено сплати компенсації за невиконання зобов`язань у розмірі понад 50% вартості кредиту. Вказане положення договору не суперечить вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з урахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed