Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивовано тим, що 20.04.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір б/н, згідно з яким останній отримав кредит в сумі 4 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписами у заяві. При укладення договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому у договорі. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 24.11.2016 утворилася заборгованість у сумі 20 919,79 грн., яка складається з наступного: 3 988,67 грн. - заборгованості за кредитом; 13 558,75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 972,37 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 20.04.2010 у розмірі 20 919,79 грн. та судовий збір у сумі 1 378,00 грн., а також зазначив, що у разі неявки представника Банку в судове засідання, судове засідання проводити без його участі. У відзиві на позовну заяву Відповідач заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що банком не підтверджений факт укладення договору від 20.04.2010. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. При підписанні Анкети-заяви між Сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які притаманні кредитному договору та були б завірені підписом [PERSON] , у тому числі відсутня сума кредиту. З Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку він не був ознайомлений, його підпис на поданих Банком документах відсутній. Розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону. Крім того, Відповідач пояснив, що 07.12.2014 (неділя) приблизно о 12-00 він отримав СМС-повідомлення, що із його карткового рахунку здійснено перерахунок коштів на невідомий рахунок в сумі 4 044,50 грн. На протязі 1-2 хвилин після отримання СМС-повідомлення [PERSON] повідомив про несанкціоноване списання грошових коштів за телефоном гарячої лінії Банку 3700 і заблокував банківську картку. Оскільки грошових коштів він не знімав, 08.12.2014 звернувся до Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення де відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12014100040017052. Також Відповідачем подано до суду заяву про застосування до позову ПАТ КБ «ПриватБанк» наслідків пропуску в позовній заяві, в якій зазначив, що 20.04.2010 ним отримано платіжну картку кредитка «Універсальна» без встановлення кредитного ліміту на неї із строком дії 3 роки - до 30.04.2013, Банк на власний розсуд встановив кредитний ліміт: 14.08.2010 - 1 000,00 грн.; 08.06.2011 - 2 000,00 грн.; 11.08.2011 - 4 200,00 грн., якими він користувався і періодично сплачував заборгованість, останній платіж мною було здійснено 18.05.2013, а тому перебіг строку позовної давності для звернення Банком до суду про стягнення з ньго заборгованості розпочався 01.05.2013 та закінчився 30.04.2016, в той час, як АТ КБ «ПриватБанк» звернулось позовом 29.11.2016, поза межами строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи Сторін, суд дійшов висновку, що позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення виходячи із наступного. Представник ПАТ КБ «ПриватБанку» будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, при цьому в позовній заяві зазначив, що у цьому випадку просить суд розгляди справи проводити без участі представника Банку. Крім того Банком подано до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Позивача. (а.с. 40) Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. [PERSON] будучи належним чином повідомленим про місце, час та дату розгляду справи, до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, доручивши представляти її інтереси в судовому засіданні Трепак О.І. Представник [PERSON] - [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до про стягнення заборгованості. Суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що 20.04.2010 [PERSON] підписав анкету-заяву у ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою мала намір отримати банківську картку, при цьому в даній заяві розмір кредитного ліміту не визначений, вид картки та термін її дії якої також не зазначений. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказана заява не містить узгодженого між сторонами строку виконання зобов`язань, розміру кредитного ліміту та строку дії договору, виду платіжного продукту, який використовується відповідачем. Крім того, суд виходить із того, що надані Банком «Умови та Правила надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, відсутня дата їх складання, а також жодна ідентифікуюча ознака на предмет їх невід`ємності від заяви позичальника від 20.04.2010. Доказів того, що саме вказані «Умови та Правила надання банківських послуг» розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, матеріали цивільної справи не містять. Позивачем не надано інформації щодо видачі відповідачу платіжної картки за вказаною заявою та терміну її дії. Зважаючи на вищевказане, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати установленим факт надання грошових коштів позичальнику та відкриття йому карткового рахунку за вищевказаною заявою саме 20.04.2010 року. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 1 ст. ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. В оцінці застосування наведених норм суд приходить до висновку, що 20.04.2010 року на підставі поданої анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку» Відповідачу не було встановлено кредитний ліміт, що в свою чергу вказує на безпідставність твердження Позивача про укладення у вказану дату кредитного договору між банком та [PERSON] . Верховний Суд в п. 49 постанови від 13.06.2018 у справі № 733/608/16-ц прийшов до правового висновку - суд першої інстанції правильно встановив, що відсутні належні та достатні докази того, що відповідач, підписуючи заяву був ознайомлений та надав свою згоду саме на ті конкретні «Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку» та «Правила користування платіжною карткою», затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, «Тарифи Банку», на які посилається позивач як докази умов кредитного договору, а у п. 50 цієї постанови Верховний Суд відмітив, що Відповідач не заперечував той факт, що отримав від позивача кредитну картку та проводив з її застосуванням певні операції, але рух коштів на картковому рахунку не може бути належним підтвердженням обізнаності відповідача з конкретними «Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», на які посилається позивач як на умови кредитного договору та факту згоди відповідача на них. Також суд приходить до висновку про безпідставність твердження Позивача стосовно того, що підписана Відповідачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між договір. Верховний Суд в постанові від 01.11.2019 у справі № 357/1031/17 зазначив, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Суд критично відноситься до заяви Позивача про те, що сторони при укладенні договору керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України. Суд звертає увагу, що при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк мав за обов`язок підтвердити, що на час укладення договору від 20.04.2010 діяли саме ці умови, а не інші. В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані [PERSON] . Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредиту, про розмір та сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 23.01.2020 у справі № 646/1185/16-ц. Стосовно нарахування процентів за користування кредитом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/. Подані Банком матеріали справи не містять підтверджень, що саме цій редакції Тарифи разом з Умовами були дійсні на час підписання [PERSON] Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин та без підтвердження про конкретні запропоновані мені Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості між нами про сплату процентів, безпідставне нарахування мені відсотків за користування коштами, та незаконна вимога про їх стягнення. Таким чином вимоги Банку щодо стягнення з [PERSON] заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 13 558,75 грн. не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку Відповідача по їх сплаті позивачу у Анкеті-заяві від 20.04.2010. Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 646/1185/16-ц. Стосовно стягнення заборгованості за пенею, комісією та штрафів, слід зазначити наступне. Згідно з частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( редакції на момент виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно статей 11, 18 зазначеного Закону, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином встановлена та нарахована Банком комісія за обслуговування кредитної заборгованості являється нікчемною в силу вимогам закону. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 27.12.2018 у справі № 965/3474/17. Із підстав, викладених вище, Банк не мав права нараховувати пеню в будь-якому розмірі, тим більше, що ним не доведено факту домовленості Сторін про сплату пені. У Анкеті-заяві позивача від 20.04.2010 не передбачено розміру та порядку нарахування неустойки, у зв`язку з чим вимога Банку в частині стягнення штрафу у фіксованій частині та штрафу у процентній складовій є необґрунтованою. Це твердження співпадає з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в його постанові від 19.02.2020 у справі № 524/1283/13-ц. Крім того суд вважає за необхідне відмітити, що одночасне застосування штрафу та пені суперечить вимогам статті 61 Конституції України. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Законодавець визначив, що неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Виходячи із правових норм ст. ст. 536, 549 ЦК України, становиться очевидним, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена, а застосування одночасно пені та двох видів штрафів, є по своїй суті покладення на мене подвійної цивільно-правової відповідальності, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21.10.2015 у справі № 6/2003/цс15 та у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 705/6051/15-ц, від 14.01.2020 у справі № 765/2104/13-ц. Суд вважає за необхідне окремо зупинитись на заяві Відповідача стосовно того, що 07.12.2014 грошові кошти в сумі 4 044,50 грн. він із свого карткового рахунку не знімав, а із цього рахунку невідомою особою було здійснено перерахунок коштів на невідомий рахунок в зазначеній, він на протязі 1-2 хвилин після отримання СМС-повідомлення повідомив Банк про несанкціоноване списання грошових коштів, а 08.12.2014 звернувся до Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві де відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, зареєстровано в ЄРДР за № 12014100040017052. Згідно із статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. У пункті 14.16 статті 14 вказаного Закону передбачено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно зі статтею 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи. Відповідно до п. 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014 року № 705 (далі - Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. (пункт 7 розділу 6 Положення № 705). Згідно пункту 8 розділу 6 Положення № 705 емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (пункт 9 розділу 6 Положення № 705). Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15 та в постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 171/994/17-ц. Також суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 182/3171/16 зроблено аналогічний висновок, відповідно до якого саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банком цього не доведено. Суд не вбачає підстав для відступу від правової позицію Верховного Суду, яка викладена вище. Також суд зазначає, що заява [PERSON] стосовно пропуску Банком строку позовної давності є обґрунтованою, однак в даній справі позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю, тому суд не застосовує правила щодо позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed