Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

Стислий виклад позиції Позивача У грудні 2019 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній сумісній власності подружжя (а.с. 2-5). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що під час перебування у шлюбі з Відповідачем вони придбали за спільні кошти у спільну власність легковий автомобіль, який зареєстрували на Відповідача. Після їх розлучення Відповідач на власний розсуд продав автомобіль без згоди Позивача. Позивач кошти за свою частку не отримувала. Залишити автомобіль у спільній власності неможливо у зв`язку з реалізацією, тому просила стягнути грошову компенсацію вартості частки у спільній сумісній власності подружжя у сумі 89460 гривень. У зв`язку з неможливістю огляду автомобіля просила визначити вартість з розрахунку середньої ринкової вартості на час розгляду справи за наслідками експертизи. Доводи щодо придбання за спільні кошти підтверджує деклараціями сторін (а.с. 2-5, 64). Стислий виклад заперечень Відповідача Відповідач просив у позові відмовити повністю, оскільки автомобіль не є спільною власністю подружжя, а є його приватною власністю. Транспортний засіб придбала мати Відповідача - [PERSON] за свої кошти, а оформила на нього як сина. Автомобіль був у непрацюючому стані, тому він його продав за 20000 гривень, що підтверджується довідкою територіального сервісного центру МВС. Послався на необхідність установлення не тільки факту придбання майна під час шлюбу, але й факту його набуття за рахунок спільних сумісних коштів або праці подружжя. Зазначив, що Позивач не надала жодних доказів про те, що автомобіль придбаний за спільні кошти, що він є спільною сумісною власністю. Розпорядженням голови Дунаєвецького районного суду Хмельницької області 14 січня 2020 року справу передано на розгляд Ярмолинецького районного суду Хмельницької області. 17 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання на 11 лютого 2020 року. У подальшому відкладено на 26 лютого 2020 року. Ухвалою від 26 лютогого 2020 року витребувано докази, відкладено підготовче провадження на 13 березня 2020 року. Ухвалою від 13 березня 2020 року призначено автотоварознавчу експертизу, підготовче провадження зупинено. Ухвалою від 14 квітня 2020 року поновлено провадження, призначено підготовче підготовче судове засідання на 15 травня 2020 року. Ухвалою від 15 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 21 травня 2020 року. Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, як окремо так і взаємний їх зв`язок, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити часткового з підстав. Фактичні обставини, встановлені судом 27 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.78). 10 листопада 2016 року придбаний та тієї ж дати зареєстрований на ім`я Відповідача транспортний засіб марки OPEL VECTRA, №кузова - [NUMBER] , колір чорний, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . 24 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 10). 06 травня 2017 року даний транспортний засіб знятий з обліку для реалізації. Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, листами та довідкою територіального сервісного центру МВС №6843 від 11 грудня 2019 року №31/22/2-А19, від 28 січня 2020 року №31/22/3-Б-16, від 05 березня 2020 року №31/22/3-Б-52 ( а.с. 11, 12, 54, 80). Означені вище фактичні обставини сторонами визнаються, спір у цій частині відсутній. Зміст спірних правовідносин Спір між сторонами полягає щодо права власності на автомобіль (приватна власність Відповідача чи спільна власність подружжя) та поділу цього майна. Оцінка судом аргументів учасників справи Відповідно до листа територіального сервісного центру МВС №6843 від 13 березня 2020 року №31/22/2-201 документи, що стали підставою для реєстрації автомобіля на ім`я Відповідача в територіальному сервісному центрі МВС №6843 (м. Дунаївці) не зберіглись у зв`язку із закінченням 3-ох річного терміну зберігання (а.с. 89). Дані документи не надані жодною із сторін. В судовому засіданні 21 травня 2020 року Відповідач пояснив, що він офіційно (тобто по документах для реєстрації в МВС) придбав автомобіль за [NUMBER] гривень України, при цьому неофіційно - за 2000 доларів США. Водночас, Відповідач не зміг суду пояснити причину декларування ним вартості саме спірного автомобіля у сумі 178920 гривень на дату придбання - 10 листопада 2016 року у пункті 6 (Цінне рухоме майно-транспортні засоби) у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави за 2016 рік, а також цієї ж суми у пункті 14 у стрічці придбання, предмет правочину - транспортний засіб (Видатки та правочини суб`єкта декларування) цієї ж декларації (а.с. 13-19). У зв`язку з такими поясненнями Відповідача суд вважає явно недостовірними по відношенню до фактичних обставин, які мали місце в дійсності, зміст довідки територіального сервісного центру МВС №6843 від 28 січня 2020 року №31/22/3-Б-16 та листа територіального сервісного центру МВС №6843 від 05 березня 2020 року №31/22/3-Б-52 в частині вказівок на вартість придбання та вартість реалізації (а.с. 54, 80). Недостовірність даних доказів підтвердив сам Відповідач у своїх поясненнях. При цьому суд не виключає, що вартість у 20000 гривень дійсно могла бути заявлена в документах на реєстрацію в органах МВС. У будь-якому випадку суду не надано первинних документів, що підтверджують факт придбання, ціну придбання, факт продажу та ціну продажу автомобіля. Первинними документами є договори купівлі-продажу, інші правочини та документи, що підтверджують розрахунки між сторонами правочину. Будь-які довідки та листи інформаційного характеру не є належними та допустимими доказами цих обставин. Окрім цього, дані докази спростовуються відомостями щорічної декларації Відповідача як особи, уповноваженої на виконання функцій держави (Інспектор з ювенальної превенції Новоушицького відділення поліції Дунаєвецького ВП ГУ НП в Хмельницькій області) за 2016 рік. Будь-яких спростувань та пояснень причин такого декларування Відповідачем не надано. Крім того, не викликають довіри у суду пояснення Відповідача про те, що мати купила йому автомобіль, але він був у непрацюючому стані, а тому після нетривалого часу він був проданий за ті ж 20000 гривень. По-перше, Відповідач, мав би задекларувати такий подарунок. По-друге, пояснення Відповідача про дарування (шляхом купівлі у третьої особи) непрацюючого автомобіля сину, на думку суду, явно не відповідає дійсності. Відповідач у тексті відзиву на позовну заяву зазначив, що факт придбання автомобіля його матір`ю [PERSON] за її кошти може підтвердити в судовому засіданні свідок, якого він забезпечить (а.с. 52). Однак, у підготовчому судовому засіданні Відповідач не назвав анкетні дані цього свідка, не клопотав про виклик жодного свідка для допиту. На запитання головуючого пояснив, що не має потреби допитувати свідка, він це питання знімає. Таким чином, заперечення Відповідача щодо належності виключно йому спірного автомобіля на праві приватної власності не зайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Суду не надано доказів, що автомобіль придбала [PERSON] за свої кошти та оформила на сина - Відповідача у справі. Спірні правовідносини врегульовані статтями 60, 65, 68, 70 та 71 Сімейного кодексу України, та статтями 364, 368, 370 та 372 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частин першої та другої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої та третьої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до частин першої та другої статті 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин першої та четвертої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до частин третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин другої та третьої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до частин другої статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до частин другої статті 364 Цивільного кодексу України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. З метою вірного застосування даних норм матеріального права при оцінці спірних фактичних обставин справи суд враховує висновки Верховного Суду. Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (Обов`язковість судових рішень) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України (Законність і обґрунтованість судового рішення) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На виконання даних норм суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. За змістом висновку « Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує ». (тотожна позиція - див.: постанова Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №689/1206/16-ц). Отже, у спірних фактичних обставинах спору наявна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на Відповідача. Відповідач [PERSON] не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів про те, що автомобіль придбаний його матір`ю з оформленням на його ім`я. Отже, не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (також див.: постанову Верховного Суду від 01 січня 2019 року у справі №643/4589/15-ц). На час розгляду справи вартість спірного автомобіля визначена експертом. Так, відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи автомобіля OPEL VECTRA С 1.8i, 2006 року випуску, ідентифікаційний номер ( [NUMBER] , що виконана судовим експертом Соломахою В.С. на виконання ухвали суду, середня ринкова ціна автомобіля даного автомобіля на дату оцінки становить 157670 (сто п`ятдесят сім тисяч шістсот сімдесят) гривень 00 коп. З урахуванням принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності з Відповідача на користь Позивача слід стягнути половину, тобто 78835 гривень. Розподіл судових витрат Судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша та друга статті 141 ЦПК України). З Відповідача на користь Позивача суд стягує судовий збір у сумі 788,35 грн. з розрахунку 78835 гр. (розмір задоволених позовних вимог) х 894,6 грн. (сума судового збору до сплати за пред`явлення позову згідно Закону України «Про судовий збір») / 89460 грн. (розмір пред`явлених позовних вимог). З Відповідача на користь Позивача суд стягує витрати на професійну правову допомогу у сумі 1409,97 грн. з розрахунку 78835 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 1600 грн. (сплачена сума згідно квитанції №21 про оплату послуг з надання правової допомоги від 21 травня 2020 року) / 89460 грн. (розмір пред`явлених позовних вимог). При цьому суд враховує належні та допустимі докази: договір про надання правової допомоги від 14 листопада 2019 року та додаток №1 до нього - Протокол погодження ціни за надання правової допомоги, акт №6 приймання-передачі наданих послуг від 21 травня 2020 року, квитанцію №21 про оплату послуг з надання правової допомоги від 21 травня 2020 року на суму 1600 грн. Однак, суд не враховує квитанцію про оплату послуг від 18 грудня 2019 року, що на ас. 29, з підстав. Представник Позивача у своєму усному поясненні зазначив, що зміст цієї квитанції відповідає дійсності лише в частині суми оплати, але не в частині змісту цільового призначення здійсненої оплати. Адвокат Антал В.І. пояснив, що цільове призначення платежів в розрізі відповідних сум оплат вірно вказано в акті №6 від 21 травня 2020 року. З урахуванням пояснень представника Позивача та змісту квитанції, суд відхиляє квитанцію про оплату послуг від 18 грудня 2019 року як доказ, оскільки він не узгоджується за змістом з правовою підставою для оплати послуг - договором від 14 листопада 2019 року та додатком №1 до нього, актом №6 приймання-передачі від 21 травня 2020 року. Саме в акті і лише в ньому сторони договору визначили кількість послуг за кожною одиницею. Неузгодження полягає в тому, що згідно акту відсутня послуга «усна консультація», в акті на адвокатський запит витрачено 0,5 год., а в квитанції від 18 грудня 2019 року - 1 год., в акті на підготовку позову витрачено 1,5 год., а в спірній квитанції - 1,8 год. Отже, дані витрати стягуються у відповідній пропорції, але виходячи з підтвердженої належними та допустимими доказами суми витрат - 1600 грн. З Відповідача на користь Позивача суд стягує витрати, пов`язані із проведенням експертизи у сумі 1586,22 грн. з розрахунку 78835 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 1800 грн. (сплачена Позивачем сума за проведення експертизи) / 89460 грн. (розмір пред`явлених позовних вимог). На основі викладеного та

Outcome: partial