Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Релігійна громада парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви Київського Патріархату звернулася до Млинівського районного суду з позовом до Рівненської обласної державної адміністрації та релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що це рішення виконавчого комітету Ровенської обласної ради народних депутатів від 03 грудня 1991 року № 221 «Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель» є незаконним та підлягає скасуванню. В судовому засіданні представник позивача релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Київський Патріархат адвокат Васинчук М. П. позов підтримав та суду пояснив, що рішенням виконавчого комітету Ровенської обласної Ради народних депутатів «Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель» від 03 грудня 1991 року №221 (п.п. 1.1,1.2 ) зареєстровано статут релігійної громади УПЦ в с. Заболотинці Млинівського району та повернуто безоплатно культову будівлю і майно у власність цієї громади. Зазначене рішення релігійна громада парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату вважає незаконним і таким,що підлягає скасуванню з наступних підстав: 1.Ухвалюючи таке рішення, відповідачем не були з`ясовані питання щодо походження, джерел формування та правовий статус культової споруди (храму) до його передачі в 1939 р. на користь держави СРСР. Крім того, не було вияснено питання про належність храму саме релігійній громаді УПЦ московського спрямування, яке нею обрано після утворення нового релігійного центру УПЦ- Київський патріархат, чим не виконані вимоги Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Постанови Верховної Ради «Про порядок введення в дію ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації», за приписами яких під поверненням культових будівель і майна у власність вважається повернення будівель та майна у власність тих релігійних організацій, що були власниками будівель і майна на момент їх переходу у власність держави (1939 р. ). 2.Культова будівля та майно в с. Заболотинці (тоді с. Кнерути) на момент їх передачі у державну власність (1939р.) належали релігійній громаді Українській Автокефальній Православній Церкві на території Західної України, яка входила до Польщі, що підтверджується Томосом Константинопольської Патріархії від 13 листопада 1924 р. Ця ж обставина додатково підтверджується листом єпископа Волинського та Рівненського на запит № Н, 705/45 р. Московського патріархату (підпорядкованість церкви з 1923-1939 р.р. Волинській єпархії). Також факт належності релігійних громад та їх майна, в тому числі і с. Заболотинці, до ієрархічної структури цієї Церкви встановлений рішенням Вищого арбітражного суду України від 10 березня 2000 р. (справа № 6/72), яке в силу ст. 61 (п.3) ЦПК України має преюдиціальне значення (не вимагає окремого доказування). Також із цього рішення вбачається, що ще в червні та жовтні 1990 р. Український екзархат РПЦ отримав адміністративну незалежність від Московського патріархату і набув самостійного статусу-Української Православної Церкви, проте із збереженням канонічного підпорядкування останнього. Саме цього конфесійного напрямку і притримується релігійна громада с. Заболотинці,статут якої був зареєстрований оскаржуваним рішенням відповідача та на її користь «повернуто» храм з церковним майном. 3. 25-26 червня 1992 р. відбувся Всеукраїнський Православний Собор, за рішеннями якого були об`єднані в єдину релігійну організацію Українська Православна Церква Київський Патріархат, яка є правонаступницею УПЦ та УАПЦ, а рішення Харківського Архієрейського Собору УПЦ від 27 травня 1992 р. не були визнані Радою у справах релігій при КМУ, як такі, що ухвалені з порушенням Статуту УПЦ. Вищевикладені обставини доводять, що культова будівля з церковним майном в с. Заболотинці не перебувала у власності релігійної громади УПЦ-МП на момент їх безкоштовної передачі (а не повернення), а була у власності УАПЦ до передачі її майна на користь держави, а згодом об`єднана в єдину релігійну організацію УПЦ- Київський патріархат. Неодноразові звернення релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату до відповідача з проханням про скасування свого рішення про передачу храму з церковним майном на користь меншості жителів села, які входять до релігійної громади УПЦ-МП, керівництво якої вперто ухиляється від виконання рішення загальних зборів жителів села про утворення єдиної релігійної громади конфесійного спрямування Київського Патріархату, залишені без задоволення з посиланням на те, що релігійна громада УПЦ-МП є власником храму з церковним майном,а тому питання, пов`язані з припиненням права власності на об`єкти нерухомості слід вирішувати в судовому порядку. Просить суд рішення виконавчого комітету Ровенської обласної Ради народних депутатів від 03 грудня 1991 р. №221, (п. 1.2) в частині безоплатного повернення культової будівлі і майна (Храму Казанської Ікони Божої Матері) у власність релігійної громади УПЦ-МП с. Заболотинці Млинівського району скасувати. Визнати право власності на культову будівлю та майно (Храм Казанської Ікони Божої Матері), що розташований в с. Заболотинці Минівського району Рівненської області за релігійною громадою парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Київський Патріархат; зареєстрованої розпорядженням Представника Президента України в Рівненській області від 09 серпня 1993 р. № 353. Представники відповідача Рівненської обласної державної адміністрації Ганов О.О., [PERSON] та Соколовський І.Л. в судовому засіданні позов не визнали і вважають його безпідставним та таким, що не ґрунтується на законодавстві, а отже таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: на час прийняття рішення Ровенським облвиконкомом від 03 грудня 1991 року № 221 Свято-Казанський храм у с. Заболотинці, який повертався у власність, перебував у користуванні релігійної громади УПЦ с. Заболотинці Млинівського району. Ця громада користувалася Свято-Казанським храмом на підставі типового договору, укладеного 8 січня 1946 року з виконавчим комітетом Острожецької Ради депутатів трудящих. Відповідно до роз`яснення Державного комітету у справах релігій від 29 грудня 2003 року № 8-4985/15 користування храмом релігійною громадою за документами, виданими їй на підставі раніше діючого законодавства також є правомочним згідно п.п. 3 і 4 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» у разі збереження цією громадою віросповідної приналежності і подачі до 1 січня 1992 року реєструючому державному органу статуту громади, який відповідає вимогам прийнятого 23 квітня 1991 р. Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Виходячи з вищенаведеного договір користування Свято-Казанською церквою, укладений 8 січня 1946 року зберігав свою юридичну силу і після набрання чинності Законом 1991 року. Релігійною організацією «того ж самого конфесійного напряму» (тобто православного) в селі Заболотинці Млинівського району Рівненської області на час прийняття оспорюваного рішення була релігійна громада УПЦ, статут якої зареєстрований цим же рішенням. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (у редакції на час прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету Рівненської обласної ради від 03 грудня 1991 року) релігійна організація визнається юридичною особою з моменту реєстрації її статуту (положення). Позивачем не надані докази про те, що на території села Заболотинці на час прийняття рішення були утворені інші релігійні громади, які б могли претендувати на повернення вищезазначеного майна. Статут релігійної громади УПЦ-КП с. Заболотинці Млинівського району зареєстровано розпорядженням Представника Президента України в Рівненській області від 09 серпня 1993 року № 353, тобто майже через 2 роки після прийняття оспорюваного рішення облвиконкому. Посилання позивача на [PERSON] від 13 листопада 1924 року, яким на території Польщі визнано Автокефальну Православну Церкву, як на підтвердження належності Храму на праві власності релігійній громаді УАПЦ, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки Томос свідчить лише про визнання Православної церкви в Польщі (яка відокремилася від РПЦ після переходу території Ровенського повіту під юрисдикцію Польщі у 1920 році) автокефальною, тобто незалежною. В передостанньому абзаці Томосу ця Церква зазначена як Православна Автокефальна Церква в Польщі, а її керівник названий Митрополитом Варшавським і всієї Польщі. В жодному абзаці Томосу не йде мови про Українську Автокефальну Православну Церкву. Відповідно до довідки, виданої Православним Митрополитом Варшавським і Всієї Польщі від 31 грудня 2002 № 440/2002 всі православні парафії на території теперішньої Рівненської області в період між війнами 1918-1939 років канонічно належали до Польської Автокефальної Православної Церкви, а не до УАПЦ. Вказана обставина не потребує доказування у справі в силу приписів статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 06 квітня 2004 р. у аналогічній господарській справі № 45/97 за позовом релігійної громади Свято-Покровської парафії Рівненської єпархії УПЦ-КП с. Грушвиця Рівненського району до Рівненської облдержадміністрації про визнання недійсним рішення. Отже, на момент націоналізації Свято-Казанського храму в с. Заболотинці Млинівського району в державну власність у 1939 році на території села Заболотинці діяла релігійна громада, яка канонічно належала до Польської Автокефальної Православної церкви, і релігійна громада, що діяла в селі Заболотинці з 1918 по 1939 рік, і релігійна громада, що діяла після 1939 року належали до одного і того ж самого конфесійного (православного) напряму. Слід зазначити, що на даний час, як і на час прийняття оспорюваного рішення в Польщі діяла і продовжує діяти Автокефальна православна церква, очолювана Митрополитом Варшавським і Всієї Польщі. Таким чином, Українська Автокефальна Православна Церква, правонаступницею якої стала Українська Православна церква Київського патріархату, як стверджується в позовній заяві, та Автокефальна Православна церква в Польщі є різними юридичними особами. Посилання позивача на рішення Всеукраїнського Православного Собору 25-26 червня 1992 року, як на підтвердження факту правонаступництва релігійної громади УПЦ-КП с. Заболотинці Млинівського району щодо релігійної громади УАПЦ, яка на думку позивача володіла Храмом в с. Заболотинці до його переходу у власність держави у 1939 році, не може бути прийняте судом до уваги, оскільки назване рішення свідчить лише про правонаступництво УПЦ-КП релігійного угрупування в цілому щодо релігійних угрупувань УПЦ і УАПЦ. Згідно із пунктом 6 роз`яснення Вищого арбітражного суду України від 29 лютого 1996 року № 02-5/109 відповідно до статей 17 і 18 Закону кожна релігійна громада (парафія, церква тощо) або інша релігійна організація (монастир, релігійне братство або місія, духовний навчальний заклад), а не релігійне угруповання в цілому (УПЦ-КП, УАПЦ, УГКЦ тощо) або його керівний центр, є власником придбаного чи створеного нею нерухомого майна та коштів і їх єдиним розпорядником. В статуті релігійної громади УПЦ-КП с. Заболотинці Млинівського району (позивача у справі), зареєстрованого розпорядженням Представника Президента України у Рівненській області від 09 серпня 1993 року № 353, не вказано, що вона є правонаступницею релігійної громади УАПЦ. Рішення Рівненського облвиконкому не суперечить чинному законодавству України і прийнято з дотриманням встановленої компетенції відповідно до статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» Пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про свободу совісті та релігійні організації від 23 квітня 1991 року № 988-ХІІ (в редакції від 23 квітня 1991 року). Просять суд в задоволенні позову релігійної громади УПЦ-КП с. Заболотинці Млинівського району до Рівненської облдержадміністрації про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на нерухоме майно у справі № 2/1712/783/2011 відмовити повністю. В судовому засіданні, представник відповідача релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Петрусь Н.О. позов не визнала з наступних підстав: позивач намагається історично довести, про своє право на культову будівлю та майно в с. Заболотинці. При цьому посилається, що культова будівля та майно на момент передачі у державну власність (1939) року належала релігійній громаді Української Автокефальної Православної Церкви на території Західної України. Проте в представлених документах позивача відсутні відомості про назву релігійної громади с. Заболотинці (Кнерути) з часу її утворення, до 1939 року та до 1992 року та правовстановлюючого запису, що саме позивачу належала раніше культова будівля та майно. Потрібно зазначити, що церква побудована в 1865 році на території в той час царської Росії і релігійна громада села була одна з підпорядкуванням Російській Православній церкві. До\~ релігійної громади УПЦ на час реєстрації Статуту 03 грудня 1991 року входила переважна більшість парафіян жителів села. На даний час релігійна громада УПЦ складається з 98 чоловік, а позивача з 15 чоловік. Таким чином, самі парафіяни виявили свою волю відносно того в якій релігійній громаді їм «сповідувати свою віру». Позивач посилається на обставини, що перший відповідач вперто ухиляється від виконання рішення загальних зборів жителів села про утворення єдиної релігійної громади конфесійного спрямування Київського Патріархату. Вони намагалися відшукати протокол зборів жителів села чи його рішення на яке постійно посилається позивач у своїх скаргах, заявах і в тому числі в даній позовній заяві, проте таких документів вони не знайшли. Їх немає і в сільській раді. Просить суд відмовити позивачу в задоволенні його позову. Представник відповідача релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви адвокат Новосад В.О., в судовому засіданні позов не визнав\~ і суду пояснив, що, наведені положення ст.329 Цивільного кодексу України не можуть бути підставами для скасування рішення виконавчого комітету Рівненської обласної Ради народних депутатів від 03 грудня 1991 року №221 (п.1,2.) в частині безоплатного повернення культової будівлі і майна (Храму Казанської Ікони Божої Матері) у власність релігійної громади УПЦ с. Заболотенці Млинівського району, так як: відповідно до ст.8 Закону Української РСР «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23 квітня 1991 року №987-ХІІ, релігійною громадою є місцева релігійна організація віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Релігійна громада Української Православної Церкви с. Заболотенці, як юридична особа, з моменту реєстрації свого статуту виконавчим комітетом Рівненської обласної ради народних депутатів набула право на майнові права, а отже, з врахуванням положень законодавства, правомірно набула право для отримання у власність культову будівлю і майно [PERSON] передане їй у власність. На час розгляду даної цивільної справи підстави для припинення права власності релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви на отримані у власність від держави культові будівлі і майна відсутні. На час розгляду справи судом, діяльність релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви не припинена, а отже, і не припинені її майнові права. Крім цього, відповідно до ч.4 та ч.5 ст.20 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», при відсутності правонаступників майно релігійної організації, що припинила свою діяльність, переходить у власність держави. Релігійна громада парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Київський Патріархат с. Заболотенці не є правонаступником релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви с. Заболотенці, а тому не може претендувати на її майно навіть у випадку припинення цієї релігійної організації. Таким чином, положення 346 Цивільного кодексу України не можуть бути підставою для припинення майнових прав релігійною громадою Української Православної Церкви с.Заболотенці на культову будівлю і майно. Рішення виконавчого комітету Рівненської обласної Ради народних депутатів від 03 грудня 1991 року №221 прийняте на виконання і у відповідності до ст.ст. 14, 17 Закону «Про свободу совісті та релігійні організації», п.6 Постанови Верховної Ради України від 23 квітня 1991р. із наступними змінами «Про порядок введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та в межах компетенції передбаченої ст.ст. 51,52 та 53 чинного на той час Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року № 533-XII. Таким чином, воно не суперечить актам цивільного законодавства і прийняте у законний спосіб. Визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування і його скасування, передбачено ст.393 Цивільного кодексу України, однак, як вбачається з тексту наведеної норми, необхідними умовами для скасування судом такого правового акту є невідповідність його законові та порушення права власника. Тобто, умовами для задоволення такого позову є невідповідність актів, прийнятих зазначеними органами, вимогам закону, а також порушення цими актами права власності або іншого титульного права. На час прийняття названого рішення Законом, який визначав, як вказано в його преамбулі, правовий статус місцевих Рад народних депутатів, органів територіального громадського самоврядування та основу реалізації державної влади і місцевого самоврядування, утвердження повноти народовладдя на відповідних адміністративних територіях, був чинним Закон Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року № 533-ХІІ. Відповідно до п.1 ч.1 ст.52 та ст.53 названого Закону (яка визначає повноваження виконавчого комітету), виконавчий комітет Ради народних депутатів організує виконання рішень Ради, вищестоящих органів державної влади і управління та у межах своїх повноважень та чинного законодавства Української РСР приймає рішення і видає розпорядження. Рішення виконавчого комітету приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету Наведене свідчить про те що, виконавчий комітетет Рівненської обласної Ради народних депутатів 03 грудня 1991 року, під час прийняття рішення «Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель» за №221, діяв на виконання ст. 17 Закону «Про свободу совісті та релігійні організації» та відповідно п.6 Постанови Верховної Ради України від 23 квітня 1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» і в межах своєї компетенції визначеної ст.ст. 51 та 52 чинного на той час Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07 грудня 1990 року №533-ХІІ. Крім цього, на час прийняття цього рішення воно жодним чином не порушувало і не могло порушити будь-які, в тому числі і майнові права релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату с.Заболотенці, так як названа релігійна громада на той час ще не була створена, тому що зареєстрована у передбачений законом спосіб розпорядженням Представника Президента України у Рівненській області №353 тільки 9 серпня 1993 року. Таким чином, оспорюване рішення виконавчого комітету Рівненської обласної Ради народних депутатів не може бути скасоване у відповідності до положень названої статті ЦК України з тих підстав, що воно відповідає вимогам Закону «Про свободу совісті та релігійні організації» і тому, що релігійна громада парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату с.Заболотенці не є і не була на момент його прийняття та на даний час власником майна переданого цим рішенням відповідачу у цій справі, а отже не може бути позивачем. Обґрунтувуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що культова будівля та майно в с.Заболотенці на момент передачі їх у державну власність у 1939 році належали релігійній громаді Української Автокефальної Православної Церкви на території Західної України, яка входила до Польщі, а отже не бути повернута у власність релігійної громади УПЦ. Правовою підставою для цього позивач вважає постанову Всеукраїнського Православного Собору від 25-26 червня 1992 року про об`єднання в єдину релігійну організацію Української Православної Церкви Київський Патріархат та Української Автокефальної Православної Церкви та визнання правонаступницею Української Православної Церкви Київський Патріархат цих релігійних організацій. Відповідно до п.2 цієї постанови Українська Православна Церква Київський Патріархат є правонаступницею УПЦ та УАПЦ всіх договорів та угод, укладених ними до нинішнього дня та всіх її коштів, майна рухомого і нерухомого, включаючи храми, монастирі, учбові заклади та інше. Всі банківські рахунки УПЦ та УАПЦ стають рахунками Української Православної Церкви Київського Патріархату. Однак, позивачем не надано доказів про те, що до набуття державою права власності на культову будівлю та майно в с.Заболотенці, відповідно до ст.366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року, ця культова будівля та майно належали Українській Автокефальній Православній Церкві так, як надані ним архівні довідки про створення і діяльність Української Автокефальної Православної Церкви на території Західної України не є доказами того, що культова будівля та майно в с.Заболотенці належали саме цій релігійній організації. Позивачем не надано також доказів того, що на час прийняття постанови Всеукраїнського Православного Собору від 25-26 червня 1992 року культова будівля та майно в с.Заболотенці належали Українській Православної Церкви Київський Патріархат або Українській Автокефальній Православній Церкві. Крім цього, відповідно до ст.20 Закону «Про свободу совісті та релігійні організації» у разі припинення діяльності релігійної організації майнові питання вирішуються відповідно до її статуту (положення) і чинного законодавства, після припинення діяльності релігійних організацій майно, надане їм у користування державними, громадськими організаціями або громадянами, повертається його колишньому власнику. Тобто, навіть у випадку припинення діяльності релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви культова будівля і майно цієї релігійної громади перейшло б у власність держави. Надані позивачем письмові докази не є такими, які б свідчили про те що рішення виконавчого комітету Рівненської обласної Ради народних депутатів від 03 грудня 1991 року №221 суперечило б на час його прийняття актам цивільного законодавства і порушувало або ж порушує його цивільні права або інтереси, як власника, як на час його прийняття так і на даний час, тому що власником він не був і не є. Не надано позивачем суду і первинних документів бухгалтерського обліку передбачених чинним законодавством (актів прийому-передачі) які б свідчили про отримання або передачу культової будівлі і майна в с.Заболотенці іншим особам. Крім цього, позов не може бути задоволеним ще із тих підстав, що позовні вимоги полягають у скасуванні рішення виконавчого комітету Рівненської обласної Ради народних депутатів від 03 грудня 1991 року №221 (п.1.2.) в частині безоплатного повернення культової будівлі і майна (Храму Казанської Ікони Божої Матері) у власність саме релігійної громади УПЦ-МП с.Заболотенці Млинівського району. У пункті 1.2. оскаржуваного рішення виконавчого комітету Рівненської обласної Ради народних депутатів від 03 грудня 1991 року №221 така релігійна громада не названа. Просить суд позов релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української Православної Церкви-Київського Патріархату залишити без задоволення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви Київського Патріархату до Рівненської обласної державної адміністрації та релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на нерухоме майно не підлягає до задоволення з наступних підстав: рішенням виконавчого комітету Ровенської обласної ради народних депутатів від 03 грудня 1991 року № 221 «Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель» підтверджується, що розглянувши заяви віруючих та

Outcome: dismissed