Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. 19 червня 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною завою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач по справі заборгував йому 15.000.00 грн. про що 30 грудня 2019 року , написав відповідну розписку, гроші зобов`язався повернути до 31 березня 2020 року але до теперішнього часу не розрахувався. Виходячи з викладеного , прохав позовні вимоги задовольнити та вирішити питання стосовно понесених ним судових витрат. Заяви , клопотання та інші процесуальні дії по справі. Ухвалою суду від 22 червня 2020 року позовна заява враховуючи не відповідність положенням ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України була залишена без руху. Після усунення недоліків які містила позовна заява та отримання інформації про місце проживання (перебування ) відповідача по справі 20 липня 2020 року, постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 3 серпня 2020 року. Ухвалою суду від 20 липня 2020 року позовні вимоги позивача забезпечені, шляхом накладення арешту на майно відповідача в межах заявлених позовних вимог. Також відповідачу наданий строк для подання відзиву на позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в підготовчу судовому засіданні позовні вимоги не визнав, 8 серпня 2020 року надав відгук на пред`явлені позовні вимоги , надав пояснення, що ніякого кредитного договору між ним та [PERSON] не відбувалось і грошей він не отримував. Він працював на позивача у якості будівельника, без оформлення трудових відносин. Дійсно брав будівельні матеріали , але враховуючи той факт , що з ним не розрахувались за виконані роботи вважав, що повертати гроші немає потреби. Засвідчив ,що дійсно власноручно 30 рудня 2019 року писав [PERSON] розписку про те , що бере у нього в борг 15000.00 грн., які зобов`язувався повернути 31 березня 2020 року, які до теперішнього часу не повернув. Враховуючи , що ніякого договору позики не відбулось , прохав в задоволені позовних вимог відмовити . Адвокат Томчук Д.С. якій діє з боку відповідача, вважав, що пред`явлені до відповідача вимоги є надуманими, не доведеними, та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою від 3 серпня 2020 року підготовче судове засідання було закрито та справу призначено до судового розгляду на 13 серпня 2020 року за правилами загального провадження. За клопотанням позивача в судове засідання викликані свідки [PERSON] , [PERSON] .. За клопотанням відповідача свідок Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, свідків оцінивши докази, представлені в матеріалах справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Матеріали справи містять розписку написану власноручно 30 грудня 2019 року [PERSON] , якою він зобов`язується віддати борг [PERSON] в сумі 15 000.00 грн. до 31 березня 2020 року. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що [PERSON] працював з ним в різні періоди 2018-2019 роках на будівельних роботах. Деякий час він був офіційно оформлений на підприємстві але через свою поведінку та зловживання спиртними напоями був звільнений. Працював без оформлення трудових відносин. Враховуючи , той факт , що [PERSON] мав певний кредит довіри , він як директор дозволяв йому брати у кредит будівельні матеріали , якій останній використовував за для будівництва свого будинку. За цей час відповідачем було отримано будівельних матеріалів на 15 000 .00 грн. гроші за які він не віддав, а написав розписку про те , що поверне борг до 31 березня 2020 року, але до теперішнього часу борг не повернув. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив , що дійсно працював на підприємстві позивача як офіційно , так і не офіційно. Останній з ним не розрахувався за роботу , коли він працював не офіційно. Підтвердив факт того , що отримував будівельні матеріали але не в тому розміру, як вказано позивачем. Розписку писав власноручно, його ніхто не заставляв . Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив факт , що [PERSON] добровільно , власноручно писав розписку у його присутності, зазначив ,що передачі грошей в його присутності не відбувалось. Допитаний у якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] співпрацював з [PERSON] , працював певний час офіційно , потім був звільнений і відносини вже булі неформальні. За розпорядженням [PERSON] він виписував [PERSON] будівельні матеріали які фіксував у себе. Пізніше була проведена інвентаризація, яка виявила нестачу в сумі 15000.00 грн. Згідно його записів саме [PERSON] отримав будівельні матеріали на цю суму. До теперішнього часу нестача не закрита. Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми. Статтею 12 Цивільно - процесуального кодексу України, передбачено ,що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.509 Цивільного кодексу України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.205 Цивільного кодексу України передбачають, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з ч.1 ст.206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами ст.208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За змістом ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено , що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору , умови ,що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має буди досягнуто згоди. Відповідно до ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання , так і умови договору , а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тобто , розписка як документ , що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання грошей. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Аналізуючи правову природу позики, цей договір є реальним, оплатним або диспозитивне безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. За цим договором обов`язки щодо повернення коштів виникають лише у боржника - позичальника. Право вимоги повернення грошових коштів має виключно кредитор - позикодавець. При цьому , статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як , встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, позивач надавав відповідачу будівельні матеріали , за які останній мав сплатити грошові кошти з відстрочкою сплати. Дані правовідносини сторони оформили розпискою , яка написана власноручно відповідачем и ним не оспорюються. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргову розписку, суд дійшов до висновку , що вона містить усі необхідні та достатні ознаки договору позики. Посилання відповідача на те що ним не булі отримані грошові кошти в момент написання розписки ,суд не бере до уваги , оскільки в судовому засіданні відповідач особисто підтвердив факт отримання будівельних матеріалів за які не розрахувався, у зв`язку з чим і написав відповідну боргову розписку. Статті 77-80 Цивільного процесуального кодексу України, вказують про належність, допустимість та достовірність доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування та ті що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи За приписами ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України: Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Надану розписку про отримання грошових коштів суд, приймає як належний , допустимий та достовірний доказ. Суд , не бере до уваги пояснення відповідача , щодо кількості взятого товару , оскільки відповідач не відмовився від договору позики , натомість він добровольно видав письмову розписку, в якій вказав про отримання у борг 15000.00 грн. та про своє зобов`язання повернути суму боргу в певний час. Протилежного відповідачем суду не надано. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. При цьому суд наголошує,що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню,збиранню,дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків,встановлених Цивільного процесуального кодексу України.Також суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню,збиранню,дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в заявах по суті справи, поданих сторонами по справі, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «РуїзТоріха проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, N 303-A, параграф 29). Одже, оцінивши надані суду докази у їх сукупності , надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку що неналежним виконанням умов договорів позики з боку відповідача, були порушені законні права позивача, внаслідок чого його права підлягають захисту з передбачених ст. 1046, 1053 Цивільного кождексу України підстав, шляхом стягнення зазначеної у письмові розписці суми, 15000.00 грн. Судові витрати. Відповідно до ч.1 ,2 ст.141 Цивільно- процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved