Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 28 жовтня 2020 року звернувся [PERSON] із зазначеною позовною заявою до [PERSON] , в якій просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,0 кв.м. за договором іпотеки від 12 листопада 2018 року, посвідченим 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 1875, стягнувши за договором позики від 12 листопада 2018 року, посвідченим 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та зареєстрованим в реєстрі за № 1874, [PERSON] , померлого [INFO] , в рахунок погашення заборгованості: - за основним зобов`язанням 8 320 доларів США; - процентів за користування позикою під час дії договору за період з 12 листопада 2018 року по 12 листопада 2019 року 1 749, 81 доларів США; - 3% річних за користування позикою після закінчення дії договору позики у період з 13 листопада 2019 року по 27 жовтня 2020 року - 238, 66 доларів США, а всього 10 308, 47 доларів США, з [PERSON] на користь [PERSON] , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,0 кв.м., шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною предмета іпотеки, яка буде визначена при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 920, 39 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що 12 листопада 2018 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено нотаріально 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1874, за умовами якого останній отримав у борг 11 840 доларів США, що складало 330 237, 02 грн. згідно з офіційним обмінним курсом, встановленим НБУ, на строк до 12 листопада 2019 року. В забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 12 листопада 2018 року, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1875, за умовами якого останній передав в заставу нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після закінчення строку дії договору позичальник грошові кошти в повному обсязі не повернув, а повернув лише 3 520 доларів США. В червні 2020 року відповідач повідомила позивача про те, що її чоловік [PERSON] [INFO] помер та вона знає про борг, який вона пообіцяла повернути після успадкування майна, для чого і звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. У відповідності до ч. 2 ст. 1281 ЦК України позивач 18 червня 2020 року звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. з претензією кредитора від 15 червня 2020 року спадкоємцям, проте кредиторські вимоги залишаються не задоволеними, при цьому спадкоємці не отримують свідоцтво про право на спадщину. Виходячи з вищезазначеного, не задоволення спадкоємцем [PERSON] , яка прийняла спадщину та яка отримала претензію щодо кредиторських вимог, свідчить про відмову відповідача від повернення суми боргу, а тому позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом (а.с.1-14). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 28 жовтня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.33). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.34). До суду 12 листопада 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.35). Ухвалою судді від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 36-37). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірини Леонідівни належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 11/2020 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , а також витребувано від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради архівну довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб в кв. [ADDRESS] станом на день смерті [PERSON] [INFO] (а.с.47-48). У подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.58-59). Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.106). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом 12 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв в момент підписання цього договору у власність 11 840 доларів США, що еквівалентно 330 237, 02 грн. згідно офіційним обмінним курсом, встановленим НБУ на день посвідчення цього договору, строком на один рік, а саме по 12 листопада 2021 року включно. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1874 (а.с. 18). В забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між [PERSON] та [PERSON] 12 листопада 2018 року було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1875 (а.с.19-21). За умовами договору іпотеки іпотекодавець передав в заставу іпотекодержателю наступне нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить 330 237, 02 грн. У встановлений договором строк позичальник суму позики повернув не в повному обсязі, а як зазначив позичальник повернув лише 3 520 доларів США. Отже розмір неповернутої позики становить 8 320 доларів США. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Шевченківським районним у місті відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 28 листопада 2019 року (а.с.77). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається зокрема з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 серпня 2018 року (а.с.22). У встановлений законом строк дружина [PERSON] - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка (а.с.72). Син [PERSON] - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька на користь дружини померлого [PERSON] (а.с.88). Таким чином спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] . Дізнавшись про смерть позичальника [PERSON] , позивач звернувся 18 червня 2020 року до приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. з претензією кредитора від 15 червня 2020 року (а.с.90) Листом від 03 липня 2020 року приватний нотаріус ДМНО Стаднік І.Л. довела до відома [PERSON] про отриману претензію кредитора [PERSON] (а.с.93). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за договором позики від 12 листопада 2018 року становить 10 308, 47 доларів США, з яких 8 320 доларів США заборгованість за основним зобов`язанням; 1 749, 81 доларів США проценти за користування позикою під час дії договору за період з 12 листопада 2018 року по 12 листопада 2019 року; 238, 66 доларів США 3% річних за користування позикою після закінчення дії договору позики у період з 13 листопада 2019 року по 27 жовтня 2020 року (а.с.8-10). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статті 526, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц). Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одним з видів забезпечення виконання зобов`язання є застава за якою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено значення термінів, що вживаються у цьому законі, а саме: іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У частині третій статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-340цс15 від 04 листопада 2015 року, яка підтверджена Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 564/2708/14-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 279/7765/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 372/1760/17-ц. Тобто положення частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» можуть враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов`язання іпотекодержателю не завдано збитків. Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 522/20081/15-ц (провадження № 61-21510св19). Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину, не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України). Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Вказаний висновок також міститься у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 175/4367/15-ц. Позичальник [PERSON] належним чином не виконав своїх зобов`язань за договором позики, забезпеченого іпотекою, помер та його спадкоємцем є [PERSON] , яка звернулася у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини, проте не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Вимога позивача про погашення заборгованості за договором позики спадкоємцем померлого не задоволена, а тому суд прийшов до висновку про наявність у відповідача [PERSON] обов`язку щодо задоволення вимоги позивача про повернення існуючої заборгованості, що складається з тіла кредиту та процентів за користування позикою шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 920, 39 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved