Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Своїм позовом до суду позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] видане на ім`я [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 червня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12.06.2002 в реєстрову книгу №10 за № 1452 та визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Вказав, що [INFO] в с. Городківка, Крижопільського району Вінницької області помер його батько [PERSON] . [INFO] в с. Городківка, Крижопільського району Вінницької області померла його баба (мама його батька) [PERSON] . Станом на 15 квітня 1991 року, він, його батько та баба являлись членами колгоспного двору, який розташований в [ADDRESS] . Після ліквідації колгоспних дворів будинок перейшов у їхню спільну власність. Після смерті батька та баби він прийняв спадщину фактично вступивши у володіння спадковим майном, оскільки проживав у їхньому спільному будинку. Тривалий час він проживав за межами України, а в травні 2019 року вирішив оформити право власності як належну йому 1/3 частину будинку так і на 2/3 частини, які залишились після смерті батька та баби. Документи на житловий будинок знаходились у його сестри [PERSON] , яка відмовилась їх віддати, тому він вимушений був зробити новий технічний паспорт на будинок. В Городківській сільській раді йому стало відомо, що сільською радою було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок в 2002 році, в якому зазначений він, покійний батько, баба та особи, які станом на 15 квітня 1991 року не являлись членами колгоспного двору, а саме: [PERSON] (його мати) та [PERSON] (його син). В інвентарній справі на житловий будинок [ADDRESS] було виявлено рішення виконкому Городківської сільської ради № 86 від 2002 року, в якому було зазначено абсурдні підстави для його прийняття, оскільки він та його син знаходились за кордоном, а [PERSON] та [PERSON] були померлими та не могли звернутись до Городківської сільської ради із заявою про видачу свідоцтва про право власності. Звернувшись до архівного сектора Крижопільської РДА, отримав довідку про те, що 15.05.2002 виконавчим комітетом Городківської сільської ради будь - які рішення не приймались. А рішення № 86 приймалось 31.07.2002, але права власності на спірний житловий будинок воно не стосується, тому має вважатись не дійним. З огляду на зазначене вище, позивач просив позов задовольнити. 31 жовтня 2019 року судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року було витребувано з Вінницького обласного державного нотаріального архіву спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] . 17 грудня 2019 року на адресу суду надійшла спадкова справа № 162 після смерті [PERSON] . 27 січня 2020 року третя особа [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Городківської сільської ради про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним свідоцтв про право власності на житловий будинок і визнання права власності на частину житлового будинку, яка ухвалою суду від 03 лютого 2020 року прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. Зустрічні позовні вимоги третьої особи - позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Вона є єдиним спадкоємцем за заповітом на все майно спадкодавця. До складу спадщини входить автомобіль ЛУАЗ - 969 М, д/н [NUMBER] , рік випуску 1984, який її мати [PERSON] прийняла у спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.04.2005, видане державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 539. У 1958 році її мати [PERSON] та її батько [PERSON] почали проживати як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у даному колгоспному дворі разом із батьками її батька [PERSON] та [PERSON] 24 липня 1973 року її батьки зареєстрували шлюб. З 1958 року та до дня смерті [INFO] її мати проживала за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до виписки з погосподарської книги за 1986 - 1990 рр. від 30.09.2019 № 1867 її мати [PERSON] , 30.11.1990 виписалась за адресою колгоспного двору та приписалась в смт Крижопіль. Однак в 1994 році приписана була знову за вищевказаною адресою. Однак, фактично її мати не залишала свого місця проживання, нікуди не виїжджала, надалі проживала з своїм чоловіком і своєю працею та коштами приймала участь у ведені майна колгоспного двору. Її мати [PERSON] з 20.09.1958 по 01.09.1969 працювала вчителем крою та шиття Городківської середньої школи, та з 01.09.1969 по 12.09.2013 по 12.09.1994 працювала бібліотекарем Городківської СЗШ І-ІІІ ступенів № 2, що підтверджується довідками. Також, її мати здійснювала поховання свого чоловіка, а її батька, а також після його смерті звернулася до сільської ради про видачу їй свідоцтва про смерть чоловіка. Вказала, що станом на 15 квітня 1991 року, фактично в даному будинку, що розташований в [ADDRESS] , проживали її баба [PERSON] , її батько [PERSON] , її мати [PERSON] , її брат [PERSON] , частка кожного з яких у майні колишнього колгоспного двору становила 1/4. 11.06.2002 виконавчим комітетом Городківської сільської ради Крижопільського району на підставі рішення виконкому Городківської сільської ради від 15.05.2002 № 86 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах як членам колишнього колгоспного двору. На підставі цього рішення 12.06.2002 Тульчинським МБТІ за вказаними особами зареєстровано право власності на 1/5 частини житлового будинку за кожним. Вважає, що дане свідоцтво на право власності від 11.06.2002 незаконним, оскільки [PERSON] , син відповідача народився [INFO] , тому він не міг набути частку у майні колгоспного двору, оскільки станом на 1993 рік колгоспні двори було ліквідовано. Також, в матеріалах інвентаризаційної справи КП «Тульчинське МБТІ» щодо даного житлового будинку наявна копія свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 13.10.1993 видане на ім`я [PERSON] на цілий житловий будинок на підставі рішення від 15.07.1987 № 9. Свідоцтво зареєстроване в Тульчинському МБТІ 13.10.1993 за реєстром № 1452. Дане свідоцтво про право власності також, вважати недійсним, оскільки станом на 15.04.1991 членами колгоспного двору були чотири особи, які відповідно мають право на ј частини в майні колгоспного двору, а не одна [PERSON] . [INFO] помер її батько [PERSON] , частка якого у майні колишнього колгоспного двору становить ј. Після його смерті в силу ст.. 549 ЦК УРСР 1963 спадщину прийняла її мати [PERSON] та отримала свідоцтво на право на спадщину на частину спадкового майна, а саме: автомобіль ЛУАЗ - 969М, д/н [NUMBER] , рік виписку 1984. Відповідно до ст.. 1268 ЦК України, її мати прийняла ј частину житлового будинку після смерті її батька, а тому частка її матері становить Ѕ . [INFO] померла її баба [PERSON] . Спадщину після її смерті ніхто не прийняв. Вказала, що вона як спадкоємець за заповітом на все майно своєї матері [PERSON] прийняла спадщину згідно ст. 1268 ЦК України, оскільки проживала разом із нею з 2013 року до дня її смерті та здійснювала поховання. Тому просила суд: - встановити факт спільного проживання із [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме з серпня 2013 по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] : - визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 13.10.1993 видане на ім`я [PERSON] на цілий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в Тульчинському МБТІ 13.10.1993 за реєстровим № 1452; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] видане на імя [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстроване в Тульчинському МБТІ 12.06.2002 за № 1452; - визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] . 03 березня 2020 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про зміну та доповнення позовних вимог (а.с.109-112), в якій він просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, за яким за його матір`ю - [PERSON] , було визнано право на автомобіль ЛуАЗ-969М днз [NUMBER] , який належав його батьку, [PERSON] , оскільки мати при зверненні за оформленням спадщини не вказала про наявність інших спадкоємців, тобто позивача, хоча на день смерті батька він проживав з ним разом в спірному будинку, і мати могла б успадкувати лише Ѕ спадкового майна після смерті батька. А тому просив визнати за ним право власності на 5/6 спірного будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що знаходився в Португалії з 2000 року по 2019 рік на заробітках. В серпні 2013 року приїхав з Португалії, оскільки взнав, що мати захворіла. Дізналися, що в матері онкозахворювання у вересні 2013 року. В [PERSON] поїхав 7 вересня 2013 року. Після того догляд за матір`ю здійснювала його сестра [PERSON] , яка періодично приїздила та деколи ночувала у матері, окільки вона працювала на роботі в смт Крижопіль. Матері він телефонував кожний день і вона говорила коли приїздила сестра. Мати померла в грудні 2013 року. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом змінені та доповненні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову відмовити. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник свої позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Первісний позов [PERSON] не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Представник відповідача - Городківської сільської ради Лесна Л.А. не заперечувала проти позовних вимог [PERSON] , а при вирішенні спору поклалась на думку суду. В судовому засіданні позовні пояснила, що довідка Городківської сільської ради від 2013 року про те, що [PERSON] на день смерті проживала разом з матір`ю видана для того, щоб [PERSON] отримала пенсію на поховання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву щодо позову не надав. Крім того в судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знала тривалий час. Коли вона була заступником ліцею, то в ліцеї працювала [PERSON] . Коли захворіла її мати, то [PERSON] їздила до матері з серпня та доглядала її до дня смерті. Син [PERSON] був за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знала, бо вона являться її родичкою. Коли [PERSON] захворіла то її дочка [PERSON] приїздила до неї та доглядала за нею до дня смерті. Дочка проводила поховання матері. Син [PERSON] в цей час був за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] народились в с. Городківка. Вона жила з ними по сусідству до 2009 року по [ADDRESS] , а потім переїхали в м. Одесу. З 26.04.2013 по 30.10.2013 вона з чоловіком повернулись у село. Вона часто бачила в с. Городківка [PERSON] в будинку її матері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] здійснювала догляд за своєю матір*ю, коли її брат був за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] здійснювала догляд за своєю матірю, коли її брат був за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працював сільським головою в с. Городківка з 2006 року по 2019 рік. [PERSON] знав особисто і померла вона в 2013 році. Її дочка [PERSON] коли [PERSON] хворіла, здійснювала за нею догляд. Довідка про спільне проживання видавалась для отримання [PERSON] пенсії її матері. В журналі тимчасової реєстрації [PERSON] не була зареєстрована. [PERSON] здійснювала догляд за матір`ю, періодично навідувалась до неї, приїздивши з смт Крижопіль, а також здійснювала її поховання. Суд, заслухавши обґрунтування позивача за первісним позовом та його представника, позивача та його представника за зустрічним позовом, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до довідки житловий будинок [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи колгоспних дворів.(а.с.22). Склад двору, як встановлено під час розгляду справи на 15.04.1991 року, становив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] (а.с. 14). 13 жовтня 1993 року видане свідоцтво на право власності на ім`я [PERSON] на цілий житловий будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1452 [INFO] року в с. Городківка Крижопільського району Вінницької області, померла [PERSON] (а.с. 15). 12 червня 2002 року видане свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дане свідоцтво видане виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 че\-рвня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєст\-рову книгу №10 за №1452(а.с.10). 16 квітня 2005 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яким за [PERSON] було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н [NUMBER] , який належав [PERSON] (спадкова справа № 162, реєстрованого 539). [INFO] в с. Городківка, Крижопільського району, Вінницької області померла [PERSON] (а.с.13). Згідно із Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з пунктом 9 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були родиною, оскільки за господарством рахується один житловий будинок, в якому всі вони проживали та вели спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір, вони разом обробляли город в цьому господарстві. Вказане також підтверджується довідками Городківської сільської ради та не заперечувалось сторонами. Частинами першою, другою статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю. Відповідно до частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі - постанова ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20), спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР). Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку, спадкоємцями за законом якого були його дружина - [PERSON] та його син - [PERSON] , які проживали та були зареєстровані за цією адресою, і прийняли по 1/8 частини спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті баби, у відповідності до ч.2 ст.529 ЦК України (1963 року), був її онук - [PERSON] , який проживав та був зареєстрований за цією адресою, і прийняв 1/4 частини спадщини. Тобто [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті батька в розмірі 1/8 частини житлового будинку та після смерті баби в розмірі ј частини житлового будинку з врахування належної йому ј частини будинку має право на 5/8 частин житлового будинку (1/4 + 1/4+1/8 = 5/8) . Щодо частини житлового будинку, яка належала [PERSON] , суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 1217 чинного з 2004 року Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд не може задовольнити вимогу [PERSON] про встановлення факту її постійного проживання з [PERSON] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини, а саме з серпня 2013 року по 6 грудня 2013 року за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] в даний час була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , працювала в Крижопільському будівельному ліцеї, а її догляд за хворою матір`ю не розцінює як постійне проживання разом з нею. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому, важливою ознакою є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону Українни «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідачем [PERSON] на підтвердження постійного проживання із матір`ю, надано довідку Городківської сільської ради від 11.12.2013 № 2086 про факту спільного проживання та поховання матері. Зважаючи на вказане вище, довідка про спільне проживання із матірю [PERSON] не може бути визнаний допустимим доказом, оскільки як доказ дана довідка могла б сприйматись, якби у [PERSON] на день відкриття спадщини в паспорті була відсутня відмітка про реєстрації її місця проживання. Крім того, у судовому засіданні свідки, які допитувались, пояснювали, що бачили, як [PERSON] приїжджала та здійснювала догляд за матірю, а представник відповідач Городківської сільської ради пояснив, що дану довідку про спільне проживання видали їй лише того, щоб остання отримала пенсію своєї матері. Отже, суд рахує, що допомога, яку надавала [PERSON] своїй матері [PERSON] у ведені господарства та забезпеченні усім необхідним не доводить факту спільного проживання в одному будинку, ведення спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків та не може свідчити про те, що між ним та померлою склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї. Таким чином, оскільки у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт постійного проживання позивача за зустрічним позовом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тому у задоволенні заяви слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частинами першою, третьою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» роз`яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Виходячи з наведеного, суд вважає, що спадщину після смерті [PERSON] не прийняли ні її дочка - [PERSON] , ані її син - [PERSON] , з вимогами про надання додаткового строку для прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] не звертались, а відтак в задоволенні їх вимог щодо визнання права на спадщину після смерті матері слід відмовити. Діючим Законом України «Про нотаріат» не передбачено можливості скасування нотаріусом виданого ним попередньо свідоцтва, видати ще одне свідоцтво про право на спадщину ще й на іншого спадкоємця за умови, коли спадщина розподілена виключно між двома іншими спадкоємцями, теж не виявляється можливим. Відповідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Оскільки при оформленні спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] не повідомила про наявність іншого спадкоємця - [PERSON] , тому слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за [PERSON] було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н [NUMBER] , який належав [PERSON] (спадкова справа № 162, реєстрованого 539). Суд відмовляє в задоволенні клопотання представника [PERSON] про застосування позовної давності щодо вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за [PERSON] було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н [NUMBER] , який належав [PERSON] , оскільки [PERSON] користувався і користується на даний час спірним автомобілем, що свідчить про те, що [PERSON] не знав і не міг знати про наявність свого порушеного права - свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2005 року, яким за [PERSON] було визнано право на автомобіль ЛуАЗ - 969 М д/н [NUMBER] , про яке він довідався лише під час розгляду даної справи. Окрім того, слід визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 13 жовтня 1993 року, видане на ім`я [PERSON] на цілий житловий будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстроване в Тульчинському бюро технічної інвентаризації 13 жовтня 1993 року за реєстровим № 1452 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] видане на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виконавчим комітетом Городківської сільської ради 11 че\-рвня 2002 року, зареєстроване Тульчинським МБТІ 12 червня 2002 року в реєст\-рову книгу №10 за №1452, оскільки дані свідоцва не відповідали фактичним обставинам, які були встановлені під час розгляду справи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Суд вважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] судові витрати, а саме: - з Городківської сільської ради в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок; з [PERSON] в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок, витрати , які він поніс. В задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення судових витрат слід відмовити.

Outcome: partial