Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк звернулося до Трускавецького міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між позивачем ПАТ КБ Приватбанк та відповідачем [PERSON] 02 жовтня 2013 року було укладено договір №б/н, згідно якого, останньому було надано кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок невиконання відповідачем [PERSON] зобовязань по кредитному договору станом на 28.02.2017 року виникла заборгованість в сумі 27726,69 грн. Позивач в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання не зявився, однак представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними. Також подала письмову заяву про застосування строку позовної давності. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що між позивачем ПАТ КБ Приватбанк та відповідачем [PERSON] 02 жовтня 2013 року було укладено договір №б/н, згідно якого, останньому було надано кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Факт отримання кредиту сторонами не оспорюється, підтверджується наявними доказами. Внаслідок невиконання відповідачем [PERSON] зобовязань по кредитному договору станом на 28.02.2017 року виникла заборгованість в сумі 27726,69 грн., підтвердженням чого є розрахунок заборгованості, який наявний в матеріалах справи. Даним розрахунком встановлено, що з моменту укладення даного кредитного договору, здійснено чотири платежі на виконання умов кредитного договору, а саме: 10.01.2014 року - 120 грн., 11.02.2014 року 300 грн., 27.01.2017 року 8.48 грн., 13.02.2017 року 3000 грн. Як вбачається з заяви про застосування строку позовної давності, суми в розмірі 8,48 грн. та 3000 грн., які зазначено в розрахунку, як суми погашення за наданим кредитом, відповідачем не сплачувались. Внаслідок психологічного тиску, внаслідок психологічного тиску на батька відповідача [PERSON], останній перерахував 3000 грн. на рахунок банку, що не свідчить про дії відповідача, спрямовані на погашення кредиту чи визнання ним боргу. Як вбачається з оригіналу квитанції, яка міститься в матеріалах справи, кошти в розмірі 3000 грн. дійсно сплачено батьком відповідача [PERSON]. Отже, відповідач 27.01.2017 року та 13.02.2017 року, як сторона договору не вчиняв дій на виконання умов кредитного договору. В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач уповноважував свого батька на сплату коштів за договором. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента. Конституційний Суд України у рішення від 11.07.2013 № 7-рп/2013 дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ч.2 ст. 1050 та ч.2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення Боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Аналізуючи умови договору в справі та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про комплексне банківське обслуговування, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. З даної норми законодавства випливає, що 11.03.2014 року (період наступного списання 30 каленадарних днів) у позивача виникло право пред'явити відповідачу вимогу про виконання зобов'язання. Згідно поданного ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, відповідачем [PERSON], як стороною договору (беручи до уваги, що судом встановлено, що останній не здійснював платежі 27.01.2017 року та 13.02.2017 року), останній платіж здійснено в 11.02.2014 року, після чого грошові зобов'язання за договором ним не виконувались. ПАТ КБ «Приватбанк» позов до суду подано 15.05.2017 року, тобто з пропущенням терміну позовної давності (три роки). У матеріалах справи відсутні докази про пред'явлення позивачем претензій та вимог щодо вказаного кредитного договору до відповідача в спірний період. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити, у звязку з пропущенням терміну позовної давності.

Outcome: dismissed