Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 12 листопада 2008 року, згідно якого відповідачу були видані кредитні кошти в розмірі 10 000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 30,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.9.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобовязання належним чином не виконала, тому, станом на 28 лютого 2017 року за нею існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 32\~908,40 гривень. Сума заборгованості складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1869,40 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 25\~595,74 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3400,00 гривень, а також штрафів відповідно до пункту 8.6. умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 гривень, штрафу (процентна складова) в розмірі 1543,26 гривень. Просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в розмірі 32 908,40 гривень, та судовий збір по справі в сумі 1600,00 гривень. Представник позивача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у судове засідання не зявився, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, адвокат [PERSON] надав суду заяву, в якій прохав суд відмовити у задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки позивачем пропущений загальний строк позовної давності у три роки. Також просить суд розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідачки [PERSON]. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідачка по справі 12 листопада 2008 року отримала від ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 12 листопада 2008 року, в розмірі 250,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7). У подальшому кредитний ліміт було збільшено на підставі п.3.2, п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг. У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагається. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідачка, підписавши 12 листопада 2008 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, була повідомлена про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті-заяві. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом не встановлено, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Пунктом 8.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачено суму штрафу за порушення клієнтом строків платежів більш ніж на 120 днів по будь-якому з грошових зобовязань в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Відповідач [PERSON] користувалась кредитними коштами, що вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості, однак не в повному обсязі і не своєчасно сплачувала кредит, а тому станом на 28 лютого 2017 року у неї виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача становить 32 908,40 грн., та складається з наступного: 1869,40 грн. заборгованість за тілом кредиту; 25\~595,74 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 3400,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1543,26 грн. штраф (процентна складова). Враховуючи те, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд приходить до висновку про її стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1869,40 грн. Що ж стосується стягнення відсотків за користування кредитом, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що відповідачу нараховувалися проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, зокрема з 12 листопада 2008 року по 31 серпня 2014 року 30%, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,80%, з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2017 року 43,20%. Відповідно до 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити зміни тарифів. При цьому Банк, зобовязаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта. Частиною 1 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до ч.5 та ч.6 ст.1056-1 ЦК України, індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. Таким чином, судом встановлено, що укладеним між сторонами договором, в тому числі вищезазначеними Умовами та Правилами надання банківських послуг, не передбачено порядок розрахунку змінюваної процентної ставки, який би дозволяв точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору, не передбачено формули визначення змінюваної процентної ставки, а також максимального розміру збільшення процентної ставки За таких обставин, суд вважає, що визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка - 30,0% річних є фіксованою та не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотриманням вищенаведених вимог ст.1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. Згідно п. 5.5 Умов і правил надання банківських послуг, відсотки за користування кредитом розраховуються виходячи з 360 днів на рік. Тобто, відповідачу мали бути нараховані проценти за період з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2017 року, що становить 912 днів, в розмірі 1420,74 грн., з розрахунку (1869,40 грн. х (30% : 360 днів х 912 днів), а також з відповідача підлягає стягненню заборгованість по процентам, яка утворилася станом на 31 серпня 2014 року (а.с.6) в сумі 857,43 грн., а всього з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню проценти за користування кредитом в розмірі 2278,17 грн. Відповідно до п.5.5.1 Умов та правил за несвоєчасне виконання боргових зобовязань, боржник сплачує проценти по підвищеній процентній ставці, або додаткову комісію, що визначається встановленими тарифами. Стосовно позовних вимог в частині стягнення пені за кредитним договором в розмірі 3400,00 гривень, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки встановлений законом може бути збільшений у договорі (ст. 551 ЦК України). Умовами кредитного договору передбачено, що у разі несвоєчасного виконання зобовязань з погашення заборгованості по кредиту, кредитор нараховує, а клієнт сплачує йому пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. За загальним правилом період за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) (постанова ВСУ № 6-100цс14 від 03.09.2014 року, постанова ВСУ № 6-474цс16 від 18.05.2016 року). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Як вбачається з матеріалів справи, до суду позивач звернувся 29 березня 2017 року, тому суд вважає за необхідне застосувати спеціальний строк позовної давності в один рік, до позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за пенею по кредитному договору б/н від 12 листопада 2008 року, за період з 01 листопада 2013 року до 29 березня 2016 року в розмірі 2200,00 гривень, оскільки дані позовні вимоги заявлені позивачем з пропуском річного строку позовної давності, про що заявлено відповідачем, та не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки [PERSON] слід стягнути заборгованість за пенею по кредитному договору б/н від 12 листопада 2008 року, в розмірі 1200,00 гривень. Між тим, у позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідачки штрафів відповідно до п.8.6. Умов та правил надання банківських послуг, слід відмовити з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Оскільки даним рішенням стягується пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., як вид цивільно-правової відповідальності за порушення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Суд не приймає до уваги ствердження відповідачки про застосування загального строку позовної давності у три роки до заборгованості по відсоткам за користування кредитом, оскільки останнє погашення заборгованості за кредитом відповідачкою здійснено 23 травня 2014 року в сумі 100,00 грн., тоді як до суду позивач звернувся 29 березня 2017 року, тобто позивачем не порушено загальний строк позовної давності у три роки, а тому суд не вбачає правових підстав для застосування загального строку позовної давності. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру з ціною позову 32908,40 грн. у розмірі 260 грн. 00 коп. (5347,57 : 32908,40 х 1600,00). В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Outcome: partial