Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі банк) звернулось в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 3586,85 доларів США, з яких: 1722,02 доларів США - сума заборгованості за кредитом та 1864,83 доларів США - сума заборгованості за відсотками. В обґрунтування вимог вказує, що 23 січня 2008 року між банком та [PERSON] укладено договір кредиту за №770/11-347, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 3000 доларів США, зі сплатою 21 процентів річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 січня 2010 року. Взяті на себе зобов`язання [PERSON] належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 15 травня 2018 рік виникла заборгованість за договором кредиту в розмірі 3586,85 доларів США, з яких: 1722,02 доларів США - сума заборгованості за кредитом та 1864,83 доларів США - сума заборгованості за відсотками. В забезпечення виконання умов договору кредиту між банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, згідно умов якого [PERSON] зобов`язався відповідати за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором як солідарний боржник. Посилаючись на наведене, банк просить задовольнити позов та стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором. 29 січня 2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов. Зазначив, що зобов`язання має бути виконане у національній валюті, відтак банк не вправі вимагати стягнення заборгованості у доларах США. Крім того, він частково повертав борг до 2009 року в розмірі 1675 доларів США. Прострочення заборгованості сталося з вини позивача, оскільки у зв`язку з реорганізацією банку йому не було надані реквізити для погашення кредиту. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. Також, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову, оскільки тремін погашення кредиту був визначений сторонами до 22 січня 2010 року, а з позовом позивач звернувся 31 серпня 2018 року. 29 січня 2019 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, який прийнятий судом та об`єднаний в одне провадження із первісним позовом, просив визнати несправедливими та недійсними п. 1.1 кредитного договору в частині сплати комісій за користування кредитом та пункти 2.9, 4.1, 4.2 кредитного договору за №770/11-347 від 23 січня 2008 року. В обгрунтування вимог зустрічного позовоу [PERSON] вказав, що положенями п. 1.1 кредитного договору передбачено, окрім сплати процентів, сплату комісії за користування кредитом, що суперечить ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». У п. 2.9. кредитного договору встановлено черговість погашення заборгованості, що суперечить ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування». У п. 4.1. кредитного договору встановлено обов`язок сплачувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що суперечить ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про споживче кредитування». Положенями п. 4.2. кредитного договору встановлено обов`язок сплати штрафів за невиконання окремих положень договору. Всі вищеперелічне умови кредитного договору є несправедливими, та відповідно до ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» є нікчемними. Посилаючись на наведене, просив задовольнити зустрічний позов. 25 лютого 2019 року банк подав відповідь на відзив. Вказав, що прострочення виконання зобов`язання сталось із вини боржника, оскільки неповідомлення боржнику нових реквізитів для погашення боргу, не звільняє останнього від обов`язку належного виконання зобов`язання згідно вимог чинного законодавства. Банк вправі вимагати повернення кредиту у тій валюті, в якій видавався кредит. 06 березня 2019 року банк подав відзив на зустрічний позов. Вказав, [PERSON] необгрунтовано та недоведено в чому саме полягає несправедливість оспорюваних умов кредитного договору. Посилання [PERSON] на ЗУ «Про споживче кредитування» є безпідставним, оскільки вказаний Закон набрав чинності 2017 року, а кредитний договір було укладено 23 січня 2008 року. Крім цього, зазначив, що [PERSON] знав про наявність оспорюваних ним положень кредитного договору з моменту його підписання. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсними окремих положень кредитного договору почався з наступного дня після дати укладення цього договору, тобто з 24 січня 2008 року та сплинув 24 січня 2011 року. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Ухвалою суду від 10 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального провадження. Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року закрито провадження у справі за позовом АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі вимог п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку із смертю [PERSON] . В судове засідання представник позивача не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, поданий позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов. [PERSON] був присутній у попередньому судовому засіданні, первісний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Судом встановлено, що 23 січня 2008 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту за №770/11-347. Відповідно до вимог п.1.1 Кредитного договору за №770/11-347 від 23 січня 2008 року, кредитор надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 3000 доларів США, зі сплатою 21 процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 січня 2010 року. Згідно з вимогами п. 3.3.4. договору, позичальник зобов`язаний погашати кредит відповідно до п. п. 1.1., 3.3.13 договору. Відповідно до вимог п. 3.3.5. Договору, позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору проценти та комісії в строки, встановлені п. п. 2.4., 2.5. договору. Встановлено, що банк виконав свої зобов`язання згідно з умовами договору та видав [PERSON] кредит в сумі 3000 доларів США, що не заперечується останнім. Відповідач належним чином не виконував зобов`язання, у зв`язку із чим станом на 15 травня 2018 року загальна сума заборгованості по кредитному договору становить 3586,85 доларів США, з яких: 1722,02 доларів США - сума заборгованості за кредитом та 1864,83 доларів США - сума заборгованості за відсотками. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 526 ЦПК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. В силу вимог ст. ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач у встановлений договором строк та по даний час належним чином не виконував умов Кредитного договору, внаслідок чого допустив виникнення заборгованості. За захистом своїх прав банк звернувся до суду лише 17 вересня 2018 року. Відповідно до вимог ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). (частина 1 ст. 258, пункт 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України) В силу вимог ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до вимог ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 5 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору визначено, що кінцевим терміном повернення кредиту є 22 січня 2010 року. Водночас, цим же пунктом встановлено, що погашення кредиту здійснюється боржником шляхом сплати періодичних, щомісячних платежів в сумі 125 доларів США не пізніше 10 числа кожного місяця. Аналогічним чином, тобто шляхом внесення щомісячних платежів, відбувається і сплата відсотків за користування кредитними коштами. Так, відповідно до пункту 2.4 Кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно не пізніше 5 числа місяця наступного за місяцем в якому нараховані проценти. Таким чином, сторони Кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язання - шляхом щомісячного погашенням рівними платежами. Оскільки умовами Кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 05 числа місяця наступного за місяцем в якому вони нараховані, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Крім того, строк виконання основного зобов`язання закінчився 22 січня 2010 року і з 23 січня 2010 року розпочався перебіг строку позовної давності. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2014 року в справі № 6-20цс14. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позивач вказує на те, що останній платіж був внесений [PERSON] 15 листопада 2016 року на суму 1,35 доларів США. На підтвердження власних доводів банк надав суду довідку про дати та суми платежів по даному кредитному договору, з якої вбачається, що два останніх платежі було здійснено 29 квітня 2009 року на суму 50 доларів США та 15 листопада 2016 року на суму 1,35 доларів США. Відповідач категорично заперечує факт здійснення проплати 15 листопада 2016 року, оскільки останній платіж ним було здійснено в 2009 році. На підтвердження вказаних доводів відповідач надав суду квитанції про сплату кредиту протягом 2008-2009 р.р. При цьому, останній платіж у довідці банку на суму 50 доларів США 24 квітня 2009 року відповідає останній сплаті відповідачем згідно наданих квитанцій. Ухвалою суду від 04 квітня 2019 року задоволено клопотання відповідача про витребування з банку виписки по рахунку про рух коштів за кредитним договором за №770/11-347 від 23 січня 2008 року. При цьому, в ухвалі суду зазначається, що відповідач не визнає факт здійснення платежу 15 листопада 2016 року на суму 1,35 доларів США, у зв`язку з чим просить витребувати виписку по рахунку для перевірки здійснення вказаних платежів. На виконання вимог ухвали суду, банк надав суду виписку про рух коштів на рахунку за договором кредиту за період з 2008 по 2014 роки, з якої не встановлено факт здійснення відповідачем проплати заборгованості 15 листопада 2016 року у розмірі 1,35 доларів США. Документами, які б підтверджували факт внесення відповідачем коштів та переривання строку позовної давності є первинні фінансові документи, а саме квитанції, розрахункові чеки, чи інші докази, котрі підтверджували б внесення коштів відповідачем у будь-який спосіб. Вказані докази банком суду не надані. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання за Кредитним договором відповідач припинив виконувати 29 квітня 2009 року у момент коли ним було внесено останній платіж на суму 50 доларів США, а строк договору закінчився 22 січня 2010 року. Таким чином, станом на дату подання позову до суду сплив строк позовної давності, обставин переривання строку позовної давності судом не встановлено. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (частина четверта статті 267 ЦК України). Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволені первісного позову слід відмовити, у зв`язку із спливом позовної давності. Щодо вимог за зустрічним позовом слід зазначити наступне. Відповідно до вимог статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання спірних договорів) яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до вимог частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач вказує, що недійними є умови кредитного договору встановленні у п. 2.9. якими передбаченно черговість погашення заборгованості, що суперечить ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування» та п. 4.1. про встановлення обов`язку сплачувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що суперечить ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Суд вважає безпідставними посилання позивача на положення ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки даний Закон набрав чинності 16 червня 2017 року та не поширюється на договори укладенні до дня набрання ним чинності. Під час укладення кредитного договору його сторонами досягнуто згоди щодо предмета та ціни кредитного договору, розміру пені, при підписанні цього договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами, а саме: підписав його, отримав кредит та використав його за цільовим призначенням, тим самим не заперечував щодо умов договору, крім того, виконував умови договору протягом тривалого часу. Ознайомившись із умовами кредитного договору та підписавши його, позичальник підтвердив, що укладаючи цей договір, усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для визнання недійними умов п.п.2.9 та 4.1 кредитного договору . Щодо визнання недійсними умов п.п. 1.1. та 4.2 кредитного договору слід зазначити наступне. Вищенаведеними пунктом 1.1 кредитного договору та додатку №1 до договору передбачено сплату позичальником банку комісій, зокрема: за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку 606грн.; оформлення додаткової угоди до кредитного договору -0,2%; за отримання довідок про стан заборгованості - 50грн.;довідок по заборгованості протягом 1 року з моменту погашення кредиту - 50грн., довідок по заборгованості минулих років 100грн., за видачу дублікатів довідок -50грн. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній час укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це. Положеннями п. 4.2 договору, окрім сплати пені, встановлено обов`язок сплати штрафу, за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченнявиконання (ч.3 ст.549 ЦК). За положеннями ст.61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те сааме правопорушення. Таким чином, в силу вимог ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у постановах від 21.10.2015 №6-2003цс15 та за №347/1910/15-ц від 11.10.2017 року. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Однак, слід зазначити, що позивачу за зустрічним позовом було відомо про умови кредитного договору у день підписання договору та саме з чого часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив станом на дату подання зустрічного позову. Банком подано заяву про застосування строків позовної даності. Таким чином, у зустрічних позовних вимогам про визнання недійсними умов п.п. 1.1. та 4.2 кредитного договору слід відмовити за спливом строку позовної даності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed