Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Свистун Г.В. в інтересах [PERSON] 02 жовтня 2019 року звернувся до суду із позовною заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що останній працював на посаді начальника виробничого підрозділу «Крюківський кар`єр філії /далі Філія/ «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом директора Філії № 222-ос/тр. від 03 вересня 2019 року Шульги О.А. його було звільнено за привалами п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП /припинення повноважень посадової особи/. Вважає звільнення незаконним, оскільки: 1) на час його звільнення він перебував з 03 по 06 вересня 2019 року на лікарняному; 2) його не було ознайомлено з наказом, який не вручено йому особисто; 3) вказана підстава звільнення не повинна до нього застосовуватися, оскільки його посада не відноситься до категорії «посадова особа». Тому просить скасувати наказ про його звільнення, поновити на роботі з 07 вересня 2019 року, тобто з першого дня виходу на роботу після лікарняного, та стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. Представник позивача Свистун Г.В. в судове засідання не з`явився, в заяві на ім`я суду просить справу розглянути за його відсутності, вимоги підтримує. Представник відповідача Куракін Ю.В. надав суду відзив, згідно до якого він позов не визнає, оскільки про наявність хвороби позивач не повідомляв і лікарняний не надав. Крім того, позивач є посадовою особою і його відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів», який набрав законної сили з 01 червня 2014 року, і яким доповнено п.5 ч.1 ст.41 КЗпП, звільнено з дотриманням діючого законодавства без необхідності з`ясування причин звільнення. Третя особа письмові пояснення або заперечення на позов до суду не надала. Тому відповідно до ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України суд вирішив справу розглянути за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч.3 ст.99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припиненні або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадовою особою. Докази, які надано суду, свідчать про наступне. Відповідно до копії трудової книжки (а.с. 47), позивача наказом від 28 грудня 2018 року призначено на посаду начальника виробничого підрозділу «Крюківський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в порядку переведення з апарату управління філії. Наказом директора Філії Шульги О.А. від 03 вересня 2019 року №222-ос/тр (а.с.5) позивача того ж дня було звільнено з посади начальника виробничого підрозділу «Крюківський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи. Згідно до копії листка непрацездатності (а.с. 6) позивач з 03 по 06 вересня 2019 року знаходився на лікарняному. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 цього Кодексу не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Стаття 41 КЗпП України не містить правової норми, яка б дозволяла припинення трудових відносин під час тимчасової непрацездатності. Заступник начальника Головного управління держпраці у Київській області Сергій Стахівський на звернення позивача повідомляє про вручення відповідачу припису щодо неправомірності звільнення [PERSON] та усунення виявлених порушень, оскільки той згідно табелю обліку робочого часу Філії на час звільнення перебував на лікарняному (а.с.29). Тому суд погоджується з доводами представника позивача про незаконне звільнення з роботи [PERSON] в період його тимчасової непрацездатності. Щодо доводів представника позивача про те, що [PERSON] не є посадовою особою в розумінні п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, а тому його звільнення не відповідає цієї правової нормі, суд зазначає наступне. Пункт 5 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу надає право власнику або уповноваженому ним органу розірвати трудовий договір на підставі припинення повноважень посадовою особою. При цьому суд зазначає про необхідність дотримання загальних засад цивільно - процесуального права, тобто верховенства права, законності, пропорційності, надання доказів для підтвердження своїх доводів та ризик настання наслідків, у випадку їх не надання, ігнорування яких унеможливлює збереження гарантій забезпечення права громадян на працю. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив про правомірність розірвання трудового договору за правилами п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України з огляду на посаду позивача. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 07 квітня 2015 року № 289-VIII було доповнено п.5 ч.1 ст.41 вказаного Кодексу. Правові норми, що містяться у ч. 3 ст. 99 ЦК України та п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України свідчать про те, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбуватися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобігання негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивілістичним, оскільки до цих відносин не може застосуватися модель «роботодавець - працівник» властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством. Таким чином, передбачена п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів. Тому суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач є посадовою особою і на нього розповсюджуються вимоги вказаної правової норми. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 711/5711/16-ц. Одночасно суд не може не погодитися з доводами позивача про дату поновлення його на посаді з 07 вересня 2019 року /дата після закінчення лікарняного/. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, то суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів,рахунків тощо). ЄСПЛ у своєму рішенні у справі Ботацці проти Іспанії, заява № 34884/97, п.30, ЕСНR, вказав, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтований. Натомість в підтвердження вимог про стягнення правничої допомоги адвоката надані ордер, договір про надання правової допомоги, ксерокопія квитанції з Приватбанку щодо поповнення картки на ім`я Свистуна Г.В. грошима у розмірі 13 000 грн.(а.с.9-11). Разом з тим, зміст договору та квитанції не містить розрахунку витрат, не вказана особа, яка поповнила рахунок і підстави цієї дії. Ці документи не відображають вартості години за вказані види послуг, загальна сума витрат оформлена без встановленого законом порядку, що є перешкодою для встановлення співмірності між заявленими вимогами та сплаченими витратами. Відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. У справі відсутні акт приймання-передачі виконаних робіт, а також документи, які свідчать про оплату гонорару /квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки/. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові № 301/1894/17 від 17 жовтня 2018 року.

Outcome: partial