Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 30187,20 доларів США та 58475,77 гривень, а також судові витрати, посилаючись на те, що 12.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого у звязку з перейменуванням є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №6481028, згідно вимог якого відповідач отримав кредит в сумі 28281,00 доларів США на строк до 12.06.2015 року з платою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,49 % річних. В забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором №6481028 між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу №6537544 від 12.06.2008 року, згідно якого остання передала в заставу позивачу рухоме майно, а саме: автомобіль «Мітсубісі», модель «Лансер», рік випуску: 2008, тип транспортного засобу: легковий седан, № кузова: JMYSTCY4A8U724103, державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить їй на праві власності. Однак [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків, тому Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» булозмушене звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26.06.2015 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до участі у цивільній справі №2-1774/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, так як 16.07.2013 року між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» відповідно до чинного законодавства України був укладений договір відступлення права вимоги №1034/44, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №6481028 від 12.06.2008 року, що був укладений між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON], у звязку з чим ТОВ «АНСУ» набуло право кредитора до [PERSON] за зазначеним кредитним договором (том 2 а.с.86). У ході судового розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ»уточнено позовні вимоги, а саме: зменшено розмір заборгованості за кредитним договором до 28662 доларів США 48 центів, що складається з 24863 доларів США 34 центів заборгованості за тілом кредиту і 3799 доларів США 14 центів заборгованості по несплачених процентах. Представник позивача ТОВ «АНСУ»в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що на здійснення валютних операцій необхідно отримання індивідуальної ліцензії НБУ. У договорі про відступлення права вимоги не зазначено в якій формі проводилися розрахунки між ТОВ «АНСУ» та ПАТ «Перший український міжнародний банк». Також банк при укладанні договору відступлення права вимоги фактично порушив ст.60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (банківську таємницю). Крім того, кредит їй в доларах виданий не був, оскільки, коли банк перерахував кошти на рахунок продавця автомобіля відбулася подвійна конвертація гривні у валюту і назад валюти у гривні. Також автомобіль, на покупку якого був виданий кредит, проданий на аукціоні, про що вона повідомлена не була. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. \~ Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.06.2008 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк» (банк), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №6481028, згідно вимог якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 28281,00 доларів США для придбання транспортного засобу «Мітсубісі», номер кузова: JMYSTCY4A8U724103, у продавця ТОВ ВКФ «Юніол», а [PERSON], в свою чергу, зобовязалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 12.06.2015 року, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (том 1 а.с.20-23). Відповідно до п.1.3 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 13,49% річних. Згідно з п.3.2.1 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим у додатку №1 до кредитного договору, який є його невідємною частиною. Пунктом 3.1.2 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року встановлено, що проценти за користування кредитом розраховуються виходячи з залишку заборгованості за кредитом на початок кожного розрахункового періоду згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим у додатку №1 до цього договору, та виходячи з 360 днів у році та однакової кількості днів у кожному розрахунковому періоді, протягом всього строку користування кредитними коштами починаючи з дня надання кредиту (включаючи цей день) по день повного погашення заборгованості за кредитом (не враховуючи цей день). Нарахування процентів здійснюється щоденно. На підставі п.3.5.7 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахованими процентами, а позичальник, відповідно, зобовязаний виконати таку вимогу банку у випадках, передбачених договорами, якими забезпечується виконання зобовязань позичальника за цим договором, а також, зокрема, при затриманні сплати частини кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом на один календарний місяць. Відповідно до п.3.5.8 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року зазначену в п.3.5.7 цього договору вимогу банку про дострокове повернення кредиту разом зі сплатою процентів за користування кредитом позичальник зобовязаний виконати в строк не пізніше 30 календарних днів з дня її отримання. Пунктом 5.2 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року передбачено, що у разі порушення позичальником строків виконання зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користуванням кредитом, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу банка пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобовязань за кожен день прострочення. На підставі п.5.5 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року за кожний випадок порушення позичальником обовязків, передбачених п.п.4.3.2-4.3.6 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу банку на його користь штраф у розмірі 1% від суми одержаного кредиту. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №6481028 між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк» (банк), та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу №6537544 від 12.06.2008 року, згідно якого остання передала в заставу позивачу рухоме майно, а саме: автомобіль «Мітсубісі», модель «Лансер», рік випуску: 2008, тип транспортного засобу: легковий седан, № кузова: JMYSTCY4A8U724103, державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить їй на праві власності (том 1 а.с.26-29). Згідно до п.4.3.1 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року позичальник зобовязаний протягом строку дії кредитного договору щорічно, до дати закінчення періоду страхування, за який сплачено страховий платіж, поновлювати дію договорів страхування, укладання яких передбачено кредитним договором. На підставі п.5.4 кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року за кожний випадок порушення позичальником обовязків щодо поновлення дії договорів страхування, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу банку на його користь штраф у розмірі 10% від мінімальної страхової суми, на яку згідно з вимогами зазначеного пункту договору має бути укладений договір страхування. При цьому, [PERSON] вимоги кредитного договору №6481028 від 12.06.2008 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відповідну платню по ньому не сплачує. Відповідно до вимоги №1278/120/03 від 10.07.2009 року про дострокове повернення суми кредиту та процентів за користування кредитом встановлено, що ПАТ «Перший український міжнародний банк» звертався до [PERSON] з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак остання заходів до погашення всієї суми заборгованості не вжила (том 1 а.с.42-43). Станом на 12.11.2010 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором №6481028 від 12.06.2008 року в сумі 30187,20 доларів США та 58475,77 гривень, а саме: 26204,99 доларів США заборгованість за сумою кредиту, 3982,21 доларів США заборгованість по несплачених відсотках, 41435,72 гривень сума пені за порушення строків виконання зобовязань, 14800,00 гривень сума штрафу за порушення обовязків щодо поновлення дії договорів страхування, 2240,05 гривень сума штрафу за порушення обовязків, передбачених пп.4.3.2-4.3.6 кредитного договору (том 1 а.с.10-15). 16.07.2013 року між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» відповідно до чинного законодавства України був укладений договір відступлення права вимоги №1034/44, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №6481028 від 12.06.2008 року, що був укладений між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», та [PERSON], у звязку з чим ТОВ «АНСУ» набуло право кредитора до [PERSON] за зазначеним кредитним договором (том 2 а.с.45-52, 53-56, 57). Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених ст.515 Цивільного кодексу України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Відповідно до cт.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, внаслідок укладення вищевказаного договору відбулася заміна кредитора. ТОВ «АНСУ» набув статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором №6481028 від 12.06.2008 року, позичальником згідно якого є [PERSON], а також надав суду всі необхідні документи, що підтверджують перехід до нього права вимоги у спірному зобовязанні. У ході судового розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ»відповідно до додаткової угоди №4 від 22.07.2013 року до договору відступлення прав вимог №1034/44 від 16.07.2013 року було уточнено позовні вимоги, а саме: зменшено розмір заборгованості за кредитним договором №6481028 від 12.06.2008 рокудо 28662 доларів США 48 центів, що складається з 24863 доларів США 34 центів заборгованості за тілом кредиту і 3799 доларів США 14 центів заборгованості по несплачених процентах. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №6481028від 12.06.2008 рокуЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ТОВ «АНСУ», надав відповідачу кредит в сумі 28281,00 доларів США. Однак остання порушила вимоги кредитного договору, а саме не виконала в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та процентів по ньому, тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості по несплаченому кредиту та несплачених відсотках, відповідно до приведеного ПАТ «Перший український міжнародний банк» розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі, у межах уточнених позовних вимог. Судом встановлено, що сторонами була досягнута згода за всіма істотними умовами кредитного договору, в тому числі і в частині валюти кредитування. Доводи відповідача про те, що банк виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту в національній валюті України, а не в доларах США, не можуть бути прийняті судом до уваги. Так, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. У кредитному договорі зазначено, що кредит надається у доларах США, договір був підписаний сторонами без будь-яких застережень. Отже, укладаючи кредитний договір №6481028від 12.06.2008 року, сторони мали на меті укласти саме такий договір, за яким банк зобов'язався надати гроші в кредит під відсотки, а інша сторона, отримавши кредитні кошти, зобов'язалась їх повернути в установлений договором строк.При укладанні кредитного договору сторонами була досягнута згода за всіма істотними умовами договору, в тому числі і в частині валюти кредитування.[PERSON] також зобов'язалася повернути кредит шляхом сплати щомісячно визначеного відповідно до графіку платежу в доларах США. Таким чином, [PERSON] не була обмежена у виборі валюти кредитування, при укладенні договору усвідомлювала значення своїх дій і своїм підписом засвідчила власне волевиявлення укласти оспорюваний договір саме на тих умовах, що в ньому викладені. Доводи відповідача про те, що на здійснення валютних операцій необхідно отримання індивідуальної ліцензії НБУ, однак у ТОВ «АНСУ» зазначена ліцензія відсутня, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.99 Конституції України національною одиницею України є гривня. За приписами ст.35 Закону України «Про Національний банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. На підставі ст.49 цього Закону, розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є кредитною операцією. Згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. З огляду на викладене, надання та одержання грошових коштів в рамках кредитного договору в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Таким чином, із системного аналізу викладених вище положень законодавства вбачається, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просив стягнути заборгованість у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі №190цс15. Судом під час розгляду справи встановлено, що Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ТОВ «АНСУ», на момент укладання спірного кредитного договору мав видану в установленому законом порядку ліцензію на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями. Посилання відповідача на те, що банк при укладанні договору відступлення права вимоги фактично порушив ст.60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та розкрив банківську таємницю не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Так, згідно з ч.1 та п.п.1-3 ч.2 ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів. Виходячи із змісту ч.4 ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону. Згідно зі ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначено види діяльності банку. Відповідно до ч.5 ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, що становить банківську таємницю, іншим банкам та Національному банку України в обсягах, необхідних при наданні кредитів, банківських гарантій. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що укладення договору відступлення права вимоги №1034/44 від 16.07.2013 року та його положення не суперечать вимогам законодавства щодо порядку розкриття банківської таємниці і захисту персональних даних. У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача у межах позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved