Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 липня 2016 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користування та розпорядженні власністю - відповідачі виселені з будинку [ADDRESS], який належить на праві власності позивачу, без надання іншого житлового приміщення. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що укладений договір оренди житлового будинку фактично був викупом, що відповідно до ст.ст.. 810-811 ЦК України не потребує реєстрації у виконкомі. Дружина позивача - [PERSON] підписала договір оренди та власноруч складала розписки про отримання грошей в рахунок оплати вартості будинку. Крім того, в договорі оренди вказано, що договір діє до повного розрахунку за будинок 28000 грн, які вона повністю виплатила. В подальшому [PERSON] ухилявся від укладання договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі. Висновок суду про те, що власником будинку є позивач [PERSON], а не його дружина, яка не могла розпоряджатися будинком, є помилковим, оскільки вона є співвласником будинку і має повний обсяг прав щодо розпорядження. Крім того, суд першої інстанції при визначення розміру судового збору припустив помилку, стягнувши с кожного по 551,20 грн, замість належного розміру по 275,60 грн. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] просить апеляційну відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав . Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого року визнано мирову угоду, за умовами якої за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності [PERSON] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме 21.03.2016 року. В спірному будинку з 07.11.2012 року по теперішній час ніхто не зареєстрований, але фактично проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] без реєстрації . Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався нормами ст.. ст.. 319,391 ЦК України, відповідно яким власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, що передбачено ч. 1 ст. 383 ЦК України. Відповідачі по справі на є членами сім»ї власника житлового будинку [PERSON], згоди на їхнє проживання в належному йому на праві власності будинку позивач не надавав. Посилання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на те, що між [PERSON] та колишньою дружиною власника будинку [PERSON] була досягнута усна домовленість щодо укладання у майбутньому договору купівлі-продажу спірного будинку, не підтверджені належними доказами, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Надані представником відповідача розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в рахунок виплати за будинок вартістю 28000 грн. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43-51), не є належним доказом того, що між власником будинку та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку. Згідно вимог ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. В зазначеному випадку попередній договір щодо укладення договору купівлі-продажу спірного будинку також не було укладено та не було посвідчено нотаріально. Крім того, суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживали в спірному будинку правомірно, оскільки укладений між дружиною позивача [PERSON] та [PERSON] 20.04. 2012 року договір не є договором оренди в розумінні ст.. 158 ЖК України . Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3 статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). В п. 33 Постанови від 07.02.2014 № 5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом першої інстанції встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS], а відповідачі без належної правої підстави проживають в належному йому на праві власності будинку, тобто діями відповідачів, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується право власності позивача. За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача про захист його права власності на будинок шляхом виселення із цього будинку відповідачів, які без відповідної правової підстави проживають в у цьому будинку. В цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування в цій частині не встановлено. Відповідно до ст..88 УПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до чт.4 Закону України «про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду,- у відсотковому відношенні до ціни позову або у фіксованому розмірі. Пп.2ч.2 ст.4 вищевказаного закону при поданні заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 551,20 грн ( від 1378 грн.). При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір саме в такому розмірі ( а.с.2). Суд першої інстанції вірно визначив суму збору, проте помилково стягнув вказану суму( 551,20 грн.) з кожного із відповідачів. Заявлений позов містить одну вимогу немайнового характеру, тому сплачена позивачем сума 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках - по 275,60 грн. з кожного. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги - зміну рішення суду в частині стягнення судового збору. Інші доводи апеляційної скарги не містять підстав для висновку про те, що суд порушив норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Outcome: partial