Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 22.04.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 160 000 грн. Вказує, що він пропрацював протягом 39 років 6 місяців на ВАТ «ПівнГЗК» (правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК») за спеціальностями: токар, слюсар, машиніст тепловозу та машиніст локомотиву, які характеризуються перевищенням граничного допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. 26.12.2001 він був визнаний не придатним до роботи за своєю спеціальністю та через погіршення стану здоров`я, 22.11.2004 звільнився з роботи за власним бажанням. 26.12.2001 вперше, та останній раз 07.03.2017 йому було встановлено діагнози щодо професійного захворювання. Так, встановлені професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії), група D, фаза загострення, ускладнене периферичним захворюванням верхньої частки правої легені, третьої стадії, група В, ЛН третього ступеня; хронічне легеневе серце, другого ступеня. Крім того, по факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 16.01.2002, в якому вказано, що позивач, працюючи на протязі довгого часу на підприємстві ВАТ «ПівнГЗК», внаслідок впливу на організм шкідливих виробничих факторів отримав професійне захворювання. За висновком МСЕК від 07.02.2002 йому вперше встановлено первинно 20% з 04.02 2002 безстроково втрата професійної працездатності. При повторному огляді 23.11.2004 йому встановлено третю групу інвалідності та 40 % з 23.11.2004 безстроково втрати професійної працездатності та при огляді 18.04.2017 було встановлено 80% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності безстроково. У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у ВАТ «ПІвнГЗК», просить стягнути з відповідача 160 000 грн. моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав викладені обставини у позові, просить позов задовольнити. Стислий виклад заперечень відповідача. 24.05.2019 представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області надав відзив на позовну заяву, який представник відповідача Лутоніна Н.В . в судовому засіданні підтримала. Вказує, що з позовом до Відділення про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я на виробництві, [PERSON] звернувся в травні 2019 року, тобто на час дії Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-ХІV (у редакції, чинній з 01 січня 2015 року). Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням фонду, вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні, тому просить відмовити в задоволені позову. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 10-00 год. 23.05.2019. 23.05.2019 в судовому засіданні відкладено розгляд справи на 11-00 год. 19.06.2019, для отримання відзиву з додатками представником позивача. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] в проміжок часу з 1962 по 2004 працював за спеціальностями: токар, слюсар, машиніст тепловозу, машиніст локомотиву на ВАТ «ПівнГЗК» (правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК»), загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 33 роки в умовах впливу шкідливих факторів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9-11). 26.12.2001 вперше, та останній раз 07.03.2017 Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини встановлено діагноз позивача та виявлені професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії), група D, фаза загострення, ускладнене периферичним захворюванням верхньої частки правої легені, третьої стадії, група В, ЛН третього ступеня; хронічне легеневе серце, другого ступеня, що підтверджується п. 12 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.01.2002 та виписками-епікрізами (а.с. 12, 15-22). Відповідно до п. п. 16, 17, 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16 січня 2002 року, причиною професійного захворювання позивача є робота протягом 33 років на підприємстві ВАТ «ПівнГЗК» в умовах впливу на організм шкідливих факторів, показники яких перевищували гранично допустимий рівень, а саме: шум - 94 дБА при ПДР - 80 дБА, пил - 4,3 мг/м3 при ПДК - 2,0 мг/м3, відносна вологість повітря - 76% при нормі 75% (а.с. 12). Висновком МСЕК від 07.02.2002 позивачу встановлено первинно 20% втрати професійної працездатності з 04.02 2002 безстроково . При повторному огляді 23.11.2004 [PERSON] встановлено третю групу інвалідності та 40 % з 23.11.2004 безстроково втрати професійної працездатності та при огляді 18.04.2017 було встановлено другу групу інвалідності безстроково та 80% втрати професійної працездатності, за висновком яких позивач потребує забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення (а.с. 13, 14). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Вислухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним в задоволені позову відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, прийнятим відповідно до цих Основ Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-ХІV. Норми вказаного Закону України від 23 вересня 1999 року (у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац четвертий статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України № 1105-ХІV право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за завдану моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-ІУ «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону України № 1105-ХІV, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 року, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України № 1105-ХІV внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ Закон України № 1105-ХІV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України № 1105-ХІV у новій редакції зі зміненою назвою Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року. Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України № 1105-ХІV, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Закріплений у ст. 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення Конституційного Суду України: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Зазначені положення ч. 8 ст. 36 Закону України № 1105-ХІV (у редакції Закону України № 77-VІІІ) відносно того, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже, не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ухвали Конституційного Суду України від 10 липня 2018 року № 43-у/2018 (справа № 1-59/2018 (3452/17) про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», Конституційний Суд України зазначив, що він вже розглядав питання про відповідність статтям 1, 3, 8, частинам другій, третій статті 22, статтям 46, 48 Конституції України (конституційність) положень пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717, якими було скасовано право потерпілих на виробництві застрахованих громадян та членів їхніх сімей на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, встановлене Законом № 1105 у первинній редакції. У Рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 Конституційний Суд України встановив, що таким скасуванням право зазначених категорій громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац дев`ятий пункту 5 мотивувальної частини). Конституційний Суд України у вказаному рішенні також констатував, що такий розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене Конституційний Суд України дійшов висновку про відсутність підстав для визнання неконституційними положень Закону № 717, якими було скасовано право застрахованих громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, гарантоване приписами Закону № 1105 у первинній редакції (абзац дев`ятий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008). Таким чином, Фонд на час набрання чинності Законом № 77-VІІІ не був суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснювалося відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Таким суб`єктом з 01 січня 2006 року є роботодавець. Положення Закону № 717, якими скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, визнані Конституційним Судом України такими, що відповідають Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008). У постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 215/3118/16-ц (провадження 61-8783зпв18) Верховний Суд дійшов висновку, що Законом № 1105-ХІV саме на роботодавця покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку. Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, [PERSON] звернувся 22 квітня 2019 року. На правовідносини сторін поширює свою дію Закон України № 1105-ХІV (у редакції, чинній з 01 січня 2015 року). Вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, а тому правові підстави для задоволення позову про стягнення коштів у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди з Фонду відсутні, тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди. На підставі ст.ст. 5, 58 Конституції України, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст. 23, 1167 ЦК України, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed