Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2016 року та додатковим рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року в межах розгляду питання про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче обєднання Іліташ», Приватне акціонерне товариство «Бетон Нова», про визнання недійсним кредитного договору, було відновлено рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 05 серпня 2014 року по наведеній цивільній справі. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 05 серпня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано недійсним кредитний договір №110-Ф-08, який було укладено між [PERSON] та ПАТ «Брокбізнесбанк» 22 лютого 2008 року. В апеляційній скарзі ПАТ «Брокбізнесбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 05 серпня 2014 року скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що укладення [PERSON], яка є дружиною позивача по справі, спірного кредитного договору без відома чоловіка, порушує права останнього. В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник ПАТ «Брокбізнесбанк» доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав та просив її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідача [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та треті особи не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив її відхилити, рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 05 серпня 2014 року залишити без змін. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Брокбізнесбанк» підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 1987 року. Також, судом першої інстанції встановлено, що 20 лютого 2008 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] без відома її чоловіка [PERSON], був укладений Кредитний Договір про надання споживчого кредиту №110-Ф-08, відповідно до умов якого [PERSON] отримала у тимчасове користування грошові кошти у сумі 1 300 000 доларів США, зі сплатою 12% річних за користування кредитом. Згідно п. 3.3. Кредитного договору про надання споживчого кредиту №110-Ф-08 від 22 лютого 2008 року, даний кредит був забезпечений заставою нерухомості згідно з Іпотечним договором № 90 від 22 лютого 2008 року, укладеним з ТОВ «ВО «Іліташ», та порукою юридичної особи ПрАТ «Бетон Нова» згідно договору поруки № 56 від 22 лютого 2008 року. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що позивач, [PERSON] не давав згоди на укладення [PERSON] Кредитного договору про надання споживчого кредиту № 110-Ф-08 від 22 лютого 2008 року та не був обізнаний про його укладення. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та визнаючи кредитний договір №110-Ф-08 від 20 лютого 2008 року, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON], недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що п. 4.2.2. вказаного договору Позичальник зобовязується забезпечити повернення одержаного кредиту в повному обсязі із нарахованими відсотками за фактичний час його використання, комісією за супроводження кредиту та можливими штрафними санкціями відповідно до умов даного договору. Враховуючи те, що спочатку спірний договір укладався на строк до 21 лютого 2009 року, але був пролонгований до 21 серпня 2015 року відповідними додатковими угодами, то за весь цей період нараховувались і продовжують нараховуватись відсотки за фактичний час використання кредиту. Також суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був обізнаний про те, що його дружина [PERSON] уклала кредитний договір, згоди на його укладання він не надавав, а відповідачка, взявши на себе зобовязання по виплаті нарахованих на суму кредиту відсотків, розпорядилася грошовими коштами, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення оспорюваного правочину. Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам матеріального закону та зроблені із порушенням норм процесуального права за наступних підстав. Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків. За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК України повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів. Як розяснено у п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного Кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Таким чином, законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору з вищенаведених підстав, у суду першої інстанції не було. На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального, що призвело до невірного вирішення спору та є підставою, в порядку ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Outcome: dismissed