Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

П`ятихатська районна державна адміністрація Дніпропетровської області звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обгрунтування заявлених вимог зазначили, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Вироком П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року відповідач [PERSON] був засуджений до трьох років одного місяця позбавлення волі, мати неповнолітньої дитини - [PERSON] відбуває покарання в місцях позбавлення волі на підставі вироку Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 року. У зв`язку з чим, відповідно до розпорядження голови П`ятихатської районної державної адміністрації від 02 жовтня 2018 року неповнолітня [PERSON] була влаштована на виховання та спільне проживання у дитячий будинок в ДБСТ [PERSON] - [PERSON] , де і проживає по теперішній час. В травні 2020 року [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі, проте долею дитини не цікавиться, батьківські обов`язки відносно своєї неповнолітньої дитини виконує не належним чином, розвитком та виховання доньки не займається, надав на їх адресу заяву про відмову від дитини. У зв`язку з вищевикладеним, просять позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки його доходу з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, інформація про виклик у справі відповідача розміщувалася судом на його офіційній сторінці веб-порталу судової влади України, причину неявки до суду не повідомив/а.с.29,37/. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження/а.с.3/. Згідно копії вироку П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 309, 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі/а.с.6/. Відповідно до копії вироку Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року [PERSON] засуджена за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі/а.с.7-9/. Згідно з копією розпорядження Голови П`ятихатської районної адміністрації Дніпропетровської області № Р-387/0/364-18 від 02 жовтня 2018 року [PERSON] влаштована на виховання та спільне проживання у дитячий будинок сімейного типу подружжя [PERSON] та [PERSON] /а.с.5/. Відповідно до копії заяви [PERSON] , поданої голові П`ятихатської районної державної адміністрації 22.01.2020 року, останній відмовляється від своєї дитини [PERSON] /а.с.4/. Згідно висновку П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області останні вважають доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки батько не бажає виховувати доньку в своїй родині, відмовляється піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей/а.с.32/. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо свідомого та злісного ухилення відповідача [PERSON] від участі у вихованні своєї неповнолітньої доньки, нехтування своїми батьківськими обов`язками, які є підставою для застосування щодо нього такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. При цьому, суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Суд критично оцінює вказаний висновок, оскільки такий є недостатньо обґрунтованим, не містить належних доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо його неповнолітньої дитини. Зі змісту висновку органу опіки та піклування не слідує, в чому саме полягає захист інтересів неповнолітньої дитини позбавленням батьківських прав батька. Крім того, альтернативні заходи реагування держави до відповідача [PERSON] не вживалися, а позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Наявна ж в матеріалах справи копія заяви відповідача [PERSON] про відмову від дитини від 22.01.2020 року не є підставою для задоволення позову, оскільки, судом не встановлено законних підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , характеризуючі матеріали в матеріалах справи відсутні. Таким чином, будь-яких обставин, які б свідчили про те, що до відповідача необхідно застосувати крайній захід впливу, яким є позбавлення батьківських прав, матеріали справи не містять, та судом встановлено не було, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки. При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, оскільки його участі у розвитку і вихованні дитини є недостатньо, поклавши на органи опіки та піклування П`ятихатської районної державної адміністрації контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Що стосується стягнення аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав, то суд вважає за потрібне відмовити і у частині стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», останній підлягає компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed