Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Рішенням Київського районного суду міста Донецька 12 червня 2014 року позов [PERSON]до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS]. У задоволені позову [PERSON] до Територіальної громади м. Донецька, [PERSON] відмовлено. З вказаним рішенням не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до апеляційного суду Донецької області. Відповідно до ст. 292 ЦПК України сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. Апелянт зазначила, що висновки суду є суперечливими. Так, суд першої інстанції,обґрунтовуючи свої висновки тим, що [PERSON] нібито вважала, що видала довіреність [PERSON] на утримання квартири, а далі вказує, що [PERSON] сама утримувала квартиру і посилається на квитанції про оплату комунальних послуг, які оформлені від її імені. Суд не взяв до уваги, що [PERSON] тільки після смерті [PERSON] звернулася до органу реєстрації речових прав і надала другий оригінал договору купівлі-продажу на квартиру, а за життя не мала жодних претензій до [PERSON] з приводу укладання договору дарування. Судом не було взято до уваги, що [PERSON] вже як власник здав цю квартиру в оренду. Як її власник Позивач не довела суду, що була введена в оману , щодо обставин, які мають істотне значення. Укладаючи договір дарування [PERSON] була у дієздатному стані, про що нотаріусом зазначено у договорі. З моменту укладання договору дарування [PERSON] у спірній квартирі не проживала. Наприкінці 2013 року вона виїхала до сина за межі України, а тому в суді не була і пояснень не давала. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно умов договору сторони домовились, що під передачею квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованим від дарувальника ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулась. Під час укладання договору дарування позивачці були роз»яснені правові наслідки правової угоди, яка в свою чергу підтвердила дійсність своїх намірів на її укладання, сторони домовились про істотні умови договору, договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, який має істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, окрім випадків, встановлених законом. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року, обставини щодо яких помилилася сторона правочину ( стаття 229 ) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд не звернув уваги, що [PERSON] не довела свій позов належними та допустимими доказами. До спадкоємця переходять визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Не засвідчення факту виникнення ( переходу ) права власності у такий спосіб, який встановлено цим Законом, не дає підстави стверджувати про відсутність факту виникнення ( переходу), а має наслідком лише невизнання зі сторони держави або неможливість підтвердження державою факту виникнення ( переходу) права. Просила скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення яким задовольнити її вимоги, у задоволені позову [PERSON] відмовити. Сторони та третя особа, повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином- телефонограмами, які були направлені їм заздалегідь, а саме 21 серпня 2014 року та зареєстровані у журналі телефонограм № 3, повторно в судове засідання не з»явилися, що відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов наступного висновку. Позивач [PERSON] 31 січня 2014 року звернулась до суду з позовом до Територіальної громади Київської районної у м. Донецьку ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що нотаріусом, до якого вона звернулася с заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - [PERSON], було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з тим, що спадщина не зареєстрована належним чином в реєстраційній службі. [PERSON] подано позов до [PERSON], третя особа- приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, який мотивований тим, що вона- як дарувальник під час укладання договору помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто вона помилялася щодо природи правочину. Позови сторін об»єднані в одне провадження. Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та, відповідно, відмовляючи у задоволені позову [PERSON], дійшов висновку, що [PERSON] скориставшись похилим віком своєї тітки, яка фактично не проживала у своїй кватирі [ADDRESS] оскільки доглядала за своєю сестрою,її правовою необізнаністю, під приводом складання довіреності для утримання її квартири, не повідомив їй про його дійсні наміри і уклав договір дарування, тим самим ввів її в оману. Крім того, укладений договір дарування квартири не був спрямований на реальне настання дійсних правових наслідків, оскільки [PERSON] продовжувала проживати у своїй квартирі, яке для неї є єдиним житлом, регулярно сама сплачувала за комунальні послуги, тим більше користувалася наданою їй субсидією, у неї залишалися ключі від квартири та технічна документація, а [PERSON] жодних дій, як новий власник квартири не вчиняв, головне, не зареєстрував своє право власності у відповідних органах. Суд дійшов висновку, що така поведінка сторін свідчать про відсутність бажання [PERSON] відмовлятися за життя від належної їй квартири та ще раз підтверджують те, що [PERSON] не мала наміру ( внутрішньої волі ) на відчуження квартири, тим паче при наявності у неї сина, діяла під впливом помилки щодо правової природи вчинюваних нею дій, а тому наявні підстави для визнання угод недійсною з підстав ст. 229 ЦК України. Судом першої інстанції встановлено,що [PERSON] 1931 року народження , є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 4 квітня 1996 року . 27 грудня 2014 року [PERSON] подарила, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] ( т.1 а.с.9 ) З зазначеній квартирі [PERSON] зареєстрована одна. Згідно технічного паспорту на квартиру право власності зареєстровано за [PERSON] (а.с.10-11). 25 жовтня 2013 року у зв»язку зі зверненням [PERSON] до відділу реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно відомості про її власність перенесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 7210651. [PERSON] має сина - [PERSON], який проживає у Республіці Казахстан . На його користь нею 16 грудня 2013 року складено заповіт на квартиру [ADDRESS]. [INFO]. помер [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку ( т.1,а.с. 12). [PERSON]заявляє, що тільки 4 лютого 2014 року їй стало відомо про наявність договору дарування квартири на користь [PERSON], проте, як 03 грудня 2013 року ( т.1. а.с.61 ) [PERSON] надала довіреність представникам на ведення її справ в усіх інстанціях загальних і адміністративних судів. Таким чином, всі вищезазначені дії з боку [PERSON] були вчинені нею саме після смерті [PERSON] Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати у майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У частині 1ст.215 ЦК України зазначено що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв»язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину ( статті 205-210,640 ЦК України, тощо). У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману,насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину ( ст.229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка- це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визначення правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно щоб помилка мала істотне значення. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до змісту вимог ч.2, 3 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення іншої дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. З огляду на зміст договору дарування, останній складений в приміщенні нотаріальної контори, нотаріусом у присутності Дарувальника та Обдарованого, особи та дієздатність яких встановлено. На зворотній стороні договору проти напису «ДАРУВАЛЬНИК» наявне повне ім»я Дарувальника та підпис, що вчинені [PERSON] Слід звернути увагу, що при подачі позову і в суді першої інстанції, [PERSON] посилаючись на помилку при підписанні договору, не посилалася на те, що не читала підписаний нею договір, що підпис у договорі вчинено не нею. Проти напису « ДАРУВАЛЬНИК» [PERSON] спочатку вчинила написання свого прізвища, імені, по батькові, потім поставила свій підпис. Зміст напису «ДАРУВАЛЬНИК» очевидний, з цього напису випливає, що [PERSON] вчинила саме дарування, а не правочин іншого змісту. Суд першої інстанції визнаючи договір дарування недійсним, посилався на вік, стан здоров»я та правову необізнаність [PERSON] Проте, в матеріалах справи відсутні будь які переконливі докази щодо рівня освідченості, стану здоров»я [PERSON], яка, до того ж, станом на день укладання договору дарування доглядала за старшою сестрою - матір»ю [PERSON] Сам по собі вік людини, зокрема [PERSON], не є показником того, що вона, тобто, [PERSON] не могла правильно усвідомлювати значення вчинених нею дій саме під час укладання договору. Окрім того, суд першої інстанції посилався на те, що [PERSON] продовжувала сплачувати за квартиру, ключі від квартири та технічний паспорт залишалися у неї. Тобто, поведінка [PERSON] і уклад її життя не змінився після підписання договору, що свідчить про те. що вона такий договір не вчиняла. Проте, такі висновки не є переконливими, оскільки головним для визначення договору недійсним з підстав визначених у ст.229-230 ЦК України є обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме в момент вчинення правочину. Слід звернути увагу на те, що дії [PERSON] щодо повторної реєстрації її квартири, які були вчинені саме нею 25 жовтня 2013 року, складання заповіту квартири на користь її сина, надання довіреності представникам ведення її справ в усіх інстанціях загальних і адміністративних судів були вчинені місце вже після смерті [PERSON] Суд першої інстанції не прийняв до уваги цих обставин і тільки на твердженнях [PERSON] дійшов висновку про те, що остання помилялася відносно правової природи вчинених нею дій. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Апеляційний суд дійшов висновку, що у суду першої інстанції були відсутні переконливі докази для визнання договору дарування квартири недійсним та задоволення позову [PERSON] Тому апеляційний суд вважає, що рішення суду, яким визнано договір дарування недійсним, підлягає скасуванню через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Відповідно до положень ст.ст. 1269, 1270 ЦПК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень п.31,32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 03.03.2004 року № 20/5, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії,якщо вчинення такої дії суперечить законові; не подані відомості ( інформація) та документи. необхідні для вчинення нотаріальної дії. Нотаріус на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії,повинен викласти причини відмови в письмовій формі та роз»яснити порядок її оскарження. Позивачка [PERSON] звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування, посилалася на те, що нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, проте переконливих доказів щодо її звернення до нотаріуса та офіційної відмови нотаріуса з цього приводу не надала. Нормами ЦК України чітко визначено порядок набуття права власності на майно у порядку спадкування, підстав для визнання права власності у порядку спадкування на підставі судового рішення за означених обставин не вбачається.

Outcome: partial