Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - «Позивач», «ПАТ «КБ «Приватбанк») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), третя особа - Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило виселити [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2013 року, яке набрало законної сили, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечувалося виконання кредитного зобов'язання, а саме: квартиру №6 за адресою: [ADDRESS] Після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки банк у встановленому чинним законодавством порядку звертався до Відповідача 1 та всіх інших мешканців із вимогою про виселення, однак такі вимоги банку залишилися не задоволеними, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з даним цивільним позовом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], - в судове засідання повторно не з'явилися, явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Письмового відношення до позовних вимог від відповідачів до суду не надходило. Третя особа Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», - явку уповноваженого представника до суду не забезпечило, подало заяву про розгляд справи без їх участі. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 15 листопада 2006 року між ПриватБанком та [PERSON] (Позичальник) було укладено Кредитний договір №IFU0GK00000277 (надалі - також «Кредитний договір»), за яким банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 15.11.2006 р. по 15.11.2026 р. включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 50 000 доларів США 00 центів на наступні цілі: купівля квартири, а також у сумі 10 000 доларів США на сплату страхових платежів. На виконання зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] 15 листопада 2006 року було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за Кредитним договором №IFU0GK00000277 від 15 листопада 2006 року в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS]. вказаний предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15 листопада 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Фріс Н.Р. Заочним Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2013 року у справі №0907/15482/2012, яке набрало законної сили 10 квітня 2013 року, позов задоволено частково; в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №IFU0GK00000277 від 15.11.2006 року, укладеного між ЗАТ «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON], в розмірі 127329,61 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на дату розрахунку становило 1017363 грн. 58 коп.: заборгованість по кредиту - 50418,05 доларів США; заборгованість по відсотках - 28610,43 доларів США; комісія - 4579,25 доларів США; пеня - 43721,88 доларів США, що підлягають сплаті з вартості предмета іпотеки, звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки від 15.11.2006 року, укладеним між ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON], посвідченим нотаріально приватним нотаріусом ІФМНО Фріс Н.Р., а саме: квартиру під номером 6, загальною площею 89,1 кв. м, житловою площею 56,9 кв. м, яка складається з трьох житлових кімнат, що належить на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер - [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, місце знаходження: вул. Набережна Перемоги, буд. № 50, м. Дніпропетровськ) з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, з встановленням початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; в решті позовних вимог відмовлено. Листом від 14 грудня 2015 року №30.1.0.0/2-965 ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося до [PERSON] із вимогою про добровільне звільнення квартири [ADDRESS] (а.с. 10, 11). Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачі добровільно не здійснили виселення зі спірної квартири, ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним цивільним позовом про виселення відповідачів з квартири. Так, пунктом 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, відповідно до чинних положень ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» зі змінами, внесеними згідно із Законом від 22 вересня 2011 р. № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З такої редакції вбачається, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону України «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 22 вересня 2011 р. після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить змінена згідно із Законом № 3795-VI ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР. Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення. Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Як встановлено Судом з матеріалів справи, даний кредит (за Кредитним договором №IFU0GK00000277 від 15.11.2006 року) спрямовувався на придбання іпотечного житла (квартири [ADDRESS]), а тому у спірних правовідносинах наявність підстав для виселення відповідачів не обумовлюється фактом надання відповідачам іншого жилого приміщення. За таких обставин у Суду наявні підстави для прийняття рішення про виселення відповідачів із квартири в примусовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного, відповідно до ст. 109 ЖК України, ст. ст. 33, 38, 39 ч.2, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 3, 4,10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: approved