Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач у листопаді 2019 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивує тим, що вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Право власності на Ѕ частину указаного будинку позивач набула до шлюбу з відповідачем, право на іншу Ѕ частину будинку було набуто позивачем у шлюбі з відповідачем, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 31.03.2016 року було розірвано. Крім того, рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 02.07.2016 року у цивільній справі №588/692/16-ц у порядку поділу майна подружжя за позивачем визнано 1/4 частку права власності на нерухоме майно, як набуту у період шлюбу. За період не проживання [PERSON] з 2016 року у будинку позивач поліпшила його будинок, відповідач не надає їй жодних грошових коштів на утримання житла. [PERSON] є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням, разом з нею проживає мати пенсіонер за віком 1937 року народження. Позивач не має можливості працювати, оскільки мати є частково недієздатною та потребує постійного догляду. [PERSON] для отримання житлової субсидії повинна надавати відомості про всіх зареєстрованих осіб в будинку та кожного разу потрібно надавати відомості про не проживання відповідача у домоволодінні. Позивач не має наміру позбавити права власності відповідача, просить його або надавати їй довідки з місця роботи за її вимогою або знятись з реєстраційного обліку проживаючих. Право власності відповідача на будинок передбачає його обов`язок утримувати свою власність. Посилаючись на указані обставини, норми статей 71, 72 ЖК УРСР, 405 ЦК України позивач просить суд позбавити права користування житловим приміщенням без позбавлення права власності та визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням [PERSON] , 1981 року народження за адресою: [ADDRESS] . Стислий виклад заперечень відповідача У поданому до суду відзиві відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вважає вимоги позивача необґрунтованими. На підставі рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 02.07.2016 у справі № 588/692/16-ц відповідач є співвласником 1/4 частини жилого будинку та господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , а тому його не можна визнати таким, що втратив право користування на вказане житло в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Положення статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Крім того, позивач не надала доказів того, що відповідач порушує її права та законні інтереси в розпорядженні та користуванні житлом, доказів вчинення ним протиправних дій. Відповідач вважає, що оскільки він не користується належною йому частиною житлового будинку та господарським спорудами, будинком фактично користується повністю позивач і за користування відповідач нічого не вимагає, саме цим він компенсує витрати на його утримання. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 26.11.2019 року справа відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач 19.12.2019 року подав до суду відзив на позовну заяву. Позивач 09.01.2020 року подала відповідь на відзив відповідача. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Сторони є співвласниками житлового будинку загальною площею 32,9 кв.м., житловою 13,4 кв.м. та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який набуто на підставі до договорів купівлі-продажу житлового будинку) (а.с.11-16). Позивачу за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на праві власності належить ѕ частини будинку за адресою: [ADDRESS] , інша ј частини будинку належить на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с.30-32). Позивач та відповідач станом на час розгляду судом справи зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.9, 19). У спірному будинку фактично проживає позивач, а відповідач після розірвання шлюбу з позивачем з 2016 року не проживає за зареєстрованою адресою, що сторонами визнається, а тому в силу частини першої статті 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 2 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Зміст права власності визначено статтею 317 ЦК України, яка передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості (Аналіз Верховного Суду України деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ). Отже, право користування власним житлом є однією з невід`ємних правомочностей власника, позбавлення якого без законних підстав є обмеженням прав власника. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки право власності включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, і такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Доводи позивача про те, що факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] ускладнює процес отримання нею житлової субсидії, не є в силу вимог статей 317, 319, 321, 346 ЦК України підставою для позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням за указаною адресою. Положення статей 71, 72 ЖК УРСР, частини другої статті 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки відповідач має право користуватись спірним житлом не як член сім`ї позивача (яким він перестав бути після розірвання шлюбу з позивачем і припинення спільного проживання), а як його співвласник. За таких обставин, позов [PERSON] є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов [PERSON] задоволенню не підлягає, сума сплаченого нею судового збору не може бути їй компенсована. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed