Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивач) подав до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідачка), у якій просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , позначений в техпаспорті «А-1», загальною площею 84,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що ціле домоволодіння в [ADDRESS] належало колишньому колгоспному двору, головою якого був його батько [PERSON] , який помер [INFO] . Станом на 30.06.1990 це домоволодіння рахувалося за [PERSON] - голова двору та [PERSON] - дружина, яка померла [INFO] . За життя 11.10.2004 батько та мати склали заповіт, згідно якого все своє майно заповіли [PERSON] . Крім позивача спадкоємцем першої черги після смерті батьків являється його сестра [PERSON] , яка на спадщину не претендує. При зверненні у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, позивачу було відмовлено у оформленні спадщини, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю ,покликаючись на викладені у ньому обставини, та просить суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнає повністю. Заяви, клопотання учасників справи. Представник позивача подав заяви про: долучення до матеріалів справи витягу з погосподарської книги та витребування з Жидачівської ДНК даних по спадковій справі; розгляд підготовчого засідання за його відсутності та перехід до розгляду справи по суті (а.с.47, 49). Відповідачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позову (а.с.55). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 18.08.2020 прийнято справу до розгляду та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.37-38). Ухвалою від 15.02.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.50-51). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 07.03.2017 (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.04.1990, цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради №160 від 19.04.1990 (а.с.6). 11.10.2004 [PERSON] та [PERSON] склали заповіти, посвідчені секретарем виконкому Монастирецької сільської ради та зареєстровані в реєстрі за №253 і 254, якими заповіли все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їм буде належати на день їх смерті і на що вони за законом будуть мати право [PERSON] з наданням права довічного користування житловим будинком громадянину [PERSON] (а.с.12, 13). [PERSON] померла [INFO] у с. Монастирець Жидачівського району Львівської області, про що свідчить свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] від 19.09.2016 (а.с.3, 4). Відповідно до технічного паспорта від 30.09.2017, в [ADDRESS] розташований житловий будинок «А-1» загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., разом з господарськими будівлями і спорудами, а саме: літньою кухнею «Б», гаражем «В», сараєм «Г», сараєм «Д», вбиральнею «Ж», огорожею 1, колодязем «к» (а.с.14-17). Довідками Монастирецької Сільської ради №1295 та №1296 від 03.10.2017 встановлено, що згідно погосподарської книги с. Монастирець під [ADDRESS] рахується господарство, яке належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] та [PERSON] були постійно зареєстровані та проживали у [ADDRESS] . [PERSON] проживала разом з [PERSON] до дня його смерті. Від імені [PERSON] та [PERSON] посвідчено заповіти, які зареєстровані за № [NUMBER] і № [NUMBER] (а.с.20, 21). Згідно з витягом з погосподарської книги с. Монастирець Жидачівського району Львівської області №747 від 12.10.2020, станом на 30.06.1990 будинковолодіння [ADDRESS] відносилося до категорії «колгоспний двір» та рахується за [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] та рахувалась останнім членом «колгоспного двору» (а.с.48). Постановою Жидачівської ДНК від 25.09.2017, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті матері [PERSON] у зв`язку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документа на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав померлій і є спадковим майном (а.с.11). Відповідно до інформації, наданої Жидачівською ДНК 03.03.2021, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №98/2017 від 06.03.2017 за заявою її сина [PERSON] та видано 15.01.2018 два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки (а.с.54). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування за заповітом і неможливістю реалізації цього права (належного юридичного оформлення у позасудовому порядку) через невизнання його нотаріусом, який відмовив позивачу у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР (даної - ЦК УРСР), Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Так, з введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Приписами частини 1 статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно з положеннями частини 1 статті 121 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Нормою частини 2 статті 122 ЦК УРСР визначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] регулюються нормами ЦК України. Відповідно до положень статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216 та 1218 ЦК України). Згідно з приписами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Нормою частини 1 статті 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з частиною 1 та 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Крім цього, суд зважає на роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Станом на 30.06.1990 у цьому житловому будинку були зареєстровані та проживали батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] . Станом на 15.04.1991 лише ці члени колгоспного двору мали право на частку у ньому, відтак з огляду на те, що розмір частки члена колгоспного двору встановлювався законом виходячи з рівності часток усіх членів двору, тому кожному з них належало по 1/2 частці цього двору. За життя [PERSON] 11.10.2004 зробив особисте розпорядження, склавши заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом буде мати право заповів [PERSON] . З огляду на дату смерті спадкодавця [PERSON] (14.04.2005) питання спадкування регулюється нормами ЦК України. Єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] був [PERSON] . Однак з досліджених судом наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що останній не проживав постійно з батьком до дня відкриття спадщини і у визначений законом строк не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після його смерті, відтак в силу приписів частини 1 статті 1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв її. Водночас, мати позивача [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом як дружина [PERSON] і проживала постійно з ним на час відкриття спадщини, не заявляла про відмову від неї, тому відповідно до положень частини 3 статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Таким чином, [PERSON] стала єдиним власником цілого житлового будинку [ADDRESS] . За життя [PERSON] 11.10.2004 зробила особисте розпорядження, склавши заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла [PERSON] . З огляду на дату смерті спадкодавиці [PERSON] ( [INFO] ) спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України. [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом, після смерті [PERSON] вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини, оскільки подав нотаріусу у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини після її смерті. Однак нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальних дій з причини відсутності правовстановлюючого документа на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , тим самим позбавивши позивача можливості юридично оформити спадщину у визначений законом позасудовий спосіб. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на те, що особисте майнове право [PERSON] не визнається, відтак позивач має законні сподівання на судовий захист цього права в силу приписів статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим і звернувся до суду, тому суд, з огляду на обґрунтованість та підставність позову, вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 120, 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР, статей 392, 1216, 1218, 1223, 1233, 1235, 1236, 1268, 1296 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved