Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 13.08.2014 року між ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (далі - «Банк») та ТзОВ «ТРАС АГЕНСТВО ФІНАНС» був укладений кредитний договір. Позичальнику була відкрита відновлювальна кредитна лінія в національній валюті України у сумі 6000000 грн. зі строком повернення кредитних коштів до 12 листопада 2014 року та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у порядку та у розмірах, встановлених цим договором. У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між Банком та [PERSON] й [PERSON] був укладений іпотечний договір. Предметом іпотеки було нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-побутового корпусу літ. Б-2, у цокольному поверсі приміщення № 1, поз. 1-3, площею 208,4 кв.м; на першому поверсі приміщення № 4, поз. 1-21, площею 191,3 кв.м.; на другому поверсі приміщення № 6 поз. 1-16, площею 213,0 кв.м., загальною площею 612,7 кв.м., навіс літ. К, гараж літ. М (тимчас.), вагончик літ. О (тимчас.), огорожа та споруди №11, №11а, №12-18, 22-37, 39, 41, 44-56, залізничні колії № 42, 43, мостіння І, II; в загальному користуванні поз. І-1, II-1, III-1; ґанки літ. 61; склад літ. 3-1, загальною площею 1103,02 кв.м., підвал під літ. З-1, естакада літ. з, вхід у підвал літ. зІ, зІІ, склад літ. И-1, загальною площею 1093,5 кв.м., підвал під літ. И-1, естакада літ. и, вхід у підвал літ. иІ., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - «Предмет іпотеки»). Предмет іпотеки належав Іпотекодавцям на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року та Договору купівлі-продажу від 05.03.2009 року. Через неналежне виконання Позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 04.11.2016 року складала 9001803, 38 грн. 14.11.2016 року між Банком та [PERSON] й [PERSON] був укладений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя (далі - «Договір про задоволення вимог»), відповідно до умов якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом передачі Іпотекодавцями Іпотекодержателю належного Іпотекодавцям на праві приватної власності Предмета іпотеки. Сторони погодили, що Предмет іпотеки передається у власність Іпотекодержателю в рахунок повного виконання Позичальником основного зобов'язання перед Іпотекодержателем за Кредитним договором. Банк набув у власність Предмет іпотеки загальною вартістю 8002585 грн. При цьому Банк мав статус податкового агента у цих відносинах. Маючи такий статус і відповідний йому обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків, Банк сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 400129,25 грн. та військовий збір в сумі 120038,78 грн. - суму податку та збору з відчуження відповідачами Предмету іпотеки. Банк вважає, що тим самим відповідачі безпідставно набули майно. Вказані кошти мають бути сплачені за рахунок відповідачів, Банк виступає лише податковим агентом, в підсумку він не має нести витрат. Відповідачі фактично зберегли у себе кошти, які мали сплатити як податок та збір, вказаний податок і збір сплачений за рахунок Банку. Банк просив стягнути з відповідачів у рівних частинах безпідставно збережені ними кошти. Заперечення відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] вважає, що підстави для застосування ст.1212 ЦК у цьому випадку відсутні, необхідних ознак, передбачених цією статтею, у відносинах між сторонами немає. Після набуття Іпотекодержателем права власності на Предмет іпотеки іпотека припинилася, а тому усі наступні вимоги Іпотекодержателя до відповідачів є недійсними. Банк, як податковий агент, повинен був сплатити податок та збір і не має права вимагати стягнення понесених ним витрат з відповідачів-поручителів понад вартість отриманого від них майна. В той же час, представник відповідача у запереченні на відповідь на відзив стверджував, що податковим агентом у відносинах зі сплати податку і збору виступав нотаріус, який посвідчував Договір про задоволення вимог. Нотаріус не мав права посвідчувати договір без сплати податку та збору. Крім цього, у п.4.3 Договору про задоволення вимог передбачено, що витрати, пов'язані з нотаріальним посвідченням цього договору, сплачують Іпотекодавці в сумі 60000 грн., решту витрат сплачує Іпотекодержатель. Відповідно до п.4.4 цього ж Договору, всі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані з ним, в тому числі пов'язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, регламентуються цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства. З цього відповідач робить висновок, що відносини зі сплати податку та збору пов'язані з вказаним Договором, тому мають регламентуватись самим цим Договором. А Договором, на думку відповідача, передбачено, що решту витрат, а отже, і витрати на сплату податку та збору, сплачує Іпотекодержатель, тобто Банк. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала. Заяви, клопотання, інші дії. Представник відповідача [PERSON] клопотав про виклик як свідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON]. Підставою клопотання було те, що нотаріус посвідчив Договір про задоволення вимог без сплати податків, чого не мав права робити. Суд відмовив у задоволення клопотання, оскільки для правової оцінки дій нотаріуса його виклик як свідка не є необхідним. Усі необхідні обставини справи, пов'язані з нотаріусом, сторонам відомі, у допиті нотаріуса немає необхідності, сторони мають змогу дати правову оцінку його діям. Мотивувальна частина рішення. 13.08.2014 року між ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (далі - «Банк») та ТзОВ «ТРАС АГЕНСТВО ФІНАНС» (далі - «Позичальник») був укладений Кредитний договір № 130814-КЛВ (далі - «Кредитний договір»). Відповідно до п.1.1 Кредитного договору, Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України у сумі 6000000 грн. зі строком повернення кредитних коштів до 12 листопада 2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у порядку та у розмірах встановлених цим договором. У забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором між Банком та [PERSON] й [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 130814-1/1 від 13.08.2014 року, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Вербою В.М. (Договір іпотеки). Відповідно до Договору іпотеки предметом іпотеки виступило нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-побутового корпусу літ. Б-2, у цокольному поверсі приміщення № 1, поз. 1-3, площею 208,4 кв.м; на першому поверсі приміщення № 4, поз. 1-21, площею 191,3 кв.м.; на другому поверсі приміщення № 6 поз. 1-16, площею 213,0 кв.м., загальною площею 612,7 кв.м., навіс літ. К, гараж літ. М (тимчас.), вагончик літ. О (тимчас.), огорожа та споруди №11, №11а, №12-18, 22-37, 39, 41, 44-56, залізничні колії № 42, 43, мостіння І, II; в загальному користуванні поз. І-1, II-1, III-1; ґанки літ. 61; склад літ. 3-1, загальною площею 1103,02 кв.м., підвал під літ. З-1, естакада літ. з, вхід у підвал літ. зІ, зІІ, склад літ. И-1, загальною площею 1093,5 кв.м., підвал під літ. И-1, естакада літ. и, вхід у підвал літ. иІ., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Предмет іпотеки). Предмет іпотеки належав Іпотекодавцям на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року, який посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 9058, та Договору купівлі-продажу від 05.03.2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області Сайченко Е.М. та зареєстрований в реєстрі за №379. Через неналежне виконання Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 04.11.2016 року складала 9001803, 38 грн. 14.11.2016 року між Банком та [PERSON] й [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя (далі - «Договір про задоволення вимог»), відповідно до умов якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом передачі Іпотекодавцями Іпотекодержателю належного Іпотекодавцям на праві приватної власності Предмета іпотеки. Сторони погодили, що Предмета іпотеки передається у власність Іпотекодержателю в рахунок повного виконання Позичальником основного зобов'язання перед Іпотекодержателем за Кредитним договором. Банк набув у власність Предмет іпотеки загальною вартістю 8002585 грн. Згадані обставини сторони не заперечують. Банк мав статус податкового агента у вказаних відносинах. Маючи такий статус і відповідний йому обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків, Банк сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 400129,25 грн. та військовий збір в сумі 120038,78 грн. - суму податку та збору з відчуження відповідачами Предмету іпотеки. Суд відхиляє заперечення, що статус податкового агента мав не Банк, а нотаріус, який посвідчував Договір про задоволення вимог. Відповідно до п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа-нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент. Пункт 164.1 ст.164 Податкового кодексу України встановлює, що базою оподаткування податку на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Відповідно до п.п.164.2.4 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються в тому числі частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 172-173 цього Кодексу. Пункт 172.2 ст.172 Податкового кодексу України встановлює, що дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об'єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об'єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу. Відповідно до пункту 167.2 ст.167 Податкового кодексу України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом. Також, згідно з підпунктом 1.1 п.16 прим.1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України передбачено сплату військового збору у розміру 1.5 % від об'єкта оподаткування. Відповідно до п.172.7 ст.172 Податкового кодексу України, якщо стороною договору купівлі-продажу, міни об'єкта нерухомого майна є юридична особа чи фізична особа-підприємець, така особа є податковим агентом платника податку щодо нарахування, утримання та сплати (перерахування) до бюджету податку з доходів, отриманих платником податку від такого продажу (обміну). При цьому п.172.8 ст.172 Податкового кодексу встановлює, що під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об'єкти нерухомості, крім їх успадкування та дарування. Наслідком цього Договору був перехід права власності від [PERSON] й [PERSON] до Банку. Отже, сам такий перехід в розумінні п.172.8 ст.172 Податкового кодексу є продажем. Тобто, податковим агентом був саме Банк - юридична особа, сторона Договору про задоволення вимог, а не нотаріус, який посвідчував договір. Банк є податковим агентом платників податку - [PERSON] й [PERSON] Відповідно до п.18.1 Податкового кодексу України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Підпункт 14.1.180. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу також встановлює, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Наведене дає підстави для висновку про те, що Банк, як податковий агент, повинен сплачувати податок на доходи фізичних осіб, але за рахунок такої фізичної особи. Банк, прийнявши у власність Предмет іпотеки, не мав можливості сплатити податок на доходи фізичних осіб за рахунок відповідачів, оскільки Предмет іпотеки був переданий йому в натурі, без руху грошових коштів. В той же час, відповідно до п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України Банк, як податковий агент, ніс відповідальність за несплату податку. Тому, Банк змушений був виконати зобов'язання податкового агента зі сплати суми податку на доходи фізичної особи за рахунок власних коштів, а саме: Банком було сплачено податок з доходів фізичних осіб 400129,25 грн. та військовий збір у розмірі 120038,78 грн. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що Банк, сплативши податок та збір, не вправі вимагати компенсації своїх витрат з відповідачів. Платниками податку залишаються відповідачі, Банк виступає їх агентом, податок та збір мають сплачуватися за рахунок відповідачів. Банк не мав можливості відрахувати податок та збір з належної до виплати відповідачам суми, оскільки майно передавалось в натурі. У вказаних вище нормах Податкового кодексу недвозначно зазначено, що податковий агент сплачує податок та збір за рахунок відповідачів. Заперечення відповідача [PERSON] в цій частині не ґрунтується на законі та суперечить самій суті відносин між платником податку та його податковим агентом. Витрати по сплаті податку та збору мають лягти, в кінцевому підсумку, на платника податку та збору, а не на його агента. Суд відхиляє також доводи відповідача [PERSON] про те, що Банк взяв на себе зобов'язання по сплаті податку та збору відповідно до п.4.3 Договору про задоволення вимог. Пунктом 4.3 цього Договору передбачено, що витрати, пов'язані з нотаріальним посвідченням цього договору, сплачують Іпотекодавці в сумі 60000 грн., решту витрат сплачує Іпотекодержатель. Відповідно до п.4.4 цього ж Договору, всі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані з ним, в тому числі пов'язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, регламентуються цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства. З цього відповідач робить висновок, що відносини зі сплати податку та збору пов'язані з вказаним Договором, тому мають регламентуватись самим цим Договором. А Договором, на думку відповідача, передбачено, що решту витрат, а отже, і витрати на сплату податку та збору, сплачує Іпотекодержатель, тобто Банк. Однак, у пункті 4.3 Договору йдеться про витрати, пов'язані з нотаріальним посвідченням цього договору, у ньому не згадуються витрати, пов'язані зі сплатою податку і збору. Жодного натяку на те, що витрати, пов'язані зі сплатою податку і збору, охоплюються частиною речення «решту витрат сплачує Іпотекодержатель», вказаний пункт не дає. Тлумачення вказаного пункту відповідачем [PERSON] виглядає довільним і надмірно широким. Сума податку і збору є значною і сторони договору, якби хотіли врегулювати це питання так, щоб податок та збір сплачував, в кінцевому підсумку, Банк, не могли би викласти вказаний пункт настільки неясно і недбало. З цього можна зробити висновок, що у п. 4.3 Договору про витрати на сплату податку та збору не йдеться. В будь-якому випадку, відповідач [PERSON] не довів, що п.4.3 Договору слід тлумачити так, як він викладає. Оскільки у п.4.3 Договору про витрати на сплату податку та збору не йдеться, виглядає непереконливим посилання відповідача [PERSON] на п.4.4 Договору як на доказ існуванні обов'язку Банку сплатити податок та збір. Згідно цього пункту, оскільки відносини по сплаті податку і збору не регламентуються Договором, то вони мають регламентуватися «відповідними нормами чинного в Україні законодавства». А «норми чинного в Україні законодавства» вказують, що податок та збір мають бути сплачені за рахунок їх платників - відповідачів [PERSON] й [PERSON] В той же час, суд не погоджується з позицією позивача, що відносини між сторонами і обов'язок виплати регулюються ч.1 ст.1212 ЦК України і не застосовує цю норму. Частина 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Згадана стаття застосовується тоді, коли між сторонами відсутній будь-який договірний зв'язок, будь-які договірні відносини. У цьому ж випадку між сторонами укладений Договір про задоволення вимог, у якому могло бути врегульоване питання сплати податку і збору, відповідач [PERSON] навіть намагався довести, що таке питання було Договором врегульоване. Відповідно до змісту ст.1212 ЦК, ця норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних, способів захисту. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст.1212 ЦК. Спеціальним способом захисту у цьому випадку є положення ч.1 ст.1191 ЦК, яка передбачає, що: «1. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.» У більшості випадків зобов'язання виконується самим боржником, на якого обов'язок покладений договором або законом, а шкода відшкодовується безпосередньо особою, що її заподіяла. Але специфіка цивільно-правових відносин нерідко приводить до того, що зобов'язання виконується однією особою за іншу, а відшкодування шкоди не завжди буває можливим вимагати безпосередньо з винуватця його виникнення або тому, що за нього відповідає інша особа, або тому, що інший порядок відшкодування шкоди встановлений самим законом. Одним із способів охорони інтересів учасників відносин і конкретизації їхньої відповідальності в цих випадках і є право зворотної вимоги відшкодування сплаченого з третьої особи, або право регресу. Саме таку думку слід покласти в основу правової кваліфікації цього випадку. Банк у цьому випадку, як податковий агент, виконуючи вимогу закону, сплатив податок і збір за відповідачів і за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачам коштів. Тобто Банк виконав зобов'язання за відповідачів і у нього виникло право вимагати у відповідачів відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат в порядку регресу. А у відповідачів виникло відповідне зобов'язання покрити Банку ці витрати. Відповідачі відмовились це зробити і Банк звернувся за захистом до суду. Невірна правова кваліфікація відносин Банком не позбавляє його можливості захистити своє порушене право - відмову відповідачів виконати свій обов'язок і відшкодувати понесені Банком витрати на сплату податку і збору. Згідно ст.5 ЦПК: «1. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Суд обрав спосіб захисту, який не суперечить закону, і дозволить ефективно відновити порушене право позивача. Позов слід задовольнити.

Outcome: approved