Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить спростувати поширену відповідачем недостовірну інформацію про те, що він «обікрав квартиру [ADDRESS] , виніс звідти все майно, привів її в неналежний стан непридатний для проживання, знаходився 28 чи 29.06.2020 року на поверсі біля вхідних дверей квартири, придбав комору для зберігання особистих речей, побив консьєржку, побив хлопця на поверсі, не передав ключі від квартири, залишив «роздовбане» ліжко, пропалені штори та матрац, має шкідливу звичку паління, знімав турнік біля вхідних дверей 28.06.2020 року» шляхом зобов`язання військової частини [NUMBER] Національної гвардії України довести ухвалене судове рішення до особового складу під час проведення заходу «доведення наказів та розпоряджень» у термін не більше 5 днів з дня отримання копії рішення. Також просить стягнути з відповідача 40 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 30.06.2020 року відповідач [PERSON] прибула до військової частини [NUMBER] по [ADDRESS] та в приміщенні службового кабінету штабу 2 стрілецького батальйону, в присутності командира 2 стрілецького батальйону підполковника [PERSON] , заступників командира майора [PERSON] та майора [PERSON] , усно повідомила вищевказану недостовірну інформацію про нього. Позивач вважає, що твердження [PERSON] , які є звинуваченням у вчинені злочину та аморальній поведінці, доведені до осіб, які є безпосередніми начальниками позивача, принижують, паплюжать його честь і гідність, а також шкодять діловій репутації. Розповсюдження недостовірної інформації створило негативне уявлення та втрату довіри до нього з боку керівництва військової частини та інших військовослужбовців. Він втратив позитивне уявлення про себе та авторитет, у нього порушився сон, погіршився стан здоров`я, виникла невпевненість у майбутньому, небажання проходити подальшу військову службу, в зв`язку з чим він подав рапорт про переміщення для подальшого проходження служби в іншу військову частину. Внаслідок неправомірних дій відповідача у нього стали виникати проблеми в сім`ї, оскільки родина буде змушена займатися переїздом, перевезенням речей та взагалі змінити свій звичний ритм життя. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову повністю. Вказує на те, що звернення відповідача [PERSON] зі скаргами та заявами щодо протиправних дій позивача, адресовані посадовим особам та державним органам , є реалізацією прав, передбачених ст. 40 Конституції України та не є порушенням закону. Позивач подав відповідь на відзив у якому зазначив, що його вимоги є обґрунтованими. Відповідач не реалізувала своє право у форматі звернення до органів державної влади, чи їх посадовим особам, а розповсюджувала недостовірну інформацію. Також вказує, що адвокатом відповідача не виконані вимоги передбачені ч. 9 ст. 83 ЦПК України та ч.ч.2,4,5 ст. 178 ЦПК України. Зазначає, що адвокатом відповідача подано неналежні докази. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив задоволити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав викладених у відзиві. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 22.07.2020 ( [PERSON] ) позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. На виконання вказаної хвали позивачем подано нову редакцію позовної заяви та сплачено судовий збір у сумі 2102грн. Рішенням Вищої ради правосуддя № 2446/0/15-20 від 25.08.2020 року суддю Звенигородського районного суду [PERSON] звільнено. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 року справу передано для розгляду судді Звенигородського районного суду Сакун Д. І. Ухвалою судді від 09.09.2020 ( [PERSON] ) позовну заяву повторно залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою Звенигородського районного суду від 21.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Звенигородського районного суду від 23.11.2020 року задоволено клопотання позивача про виклик свідків, а справу вирішено розглядати в порядку спрощеного провадження з повідомленням та викликом сторін. У судовому засіданні 25.03.2021 були допитані свідки, які дали наступні покази: Свідок [PERSON] пояснив, що йому зателефонувала відповідач [PERSON] і запропонувала зустрітися. Зустріч відбулася 30.06.2021 На зустрічі остання показувала фотографії пошкодженої квартири і просила відшкодувати кошти за пошкоджене майно та вплинути на [PERSON] з цього приводу. Чи правдиві доводи [PERSON] щодо пошкодження майна свідкові невідомо. Деякі обставини щодо пошкодження майна [PERSON] на зустрічі визнавав. Крім того [PERSON] з приводу даних обставин написала звернення до командира роти. Мета візиту [PERSON] повернути кошти за пошкоджене майно. Після вказаного інциденту ставлення у військовій частині до [PERSON] не змінилося, рапорт про переведення останній подава у зв`язку з сімейними обставинами. Свідок [PERSON] пояснив, що він зайшов у свій робочий кабінет та побачив [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вказані особи розмовляли, а він сів працювати. [PERSON] розповідала, що [PERSON] наймав квартиру, внаслідок чого в неї виникли певні претензії і вона хотіла щоб останній відшкодував спричинену шкоду. Особисто свідку вона нічого не казала, він просто чув частково розмову і на його думку вона лише розповідала про проблему. Висловлювання учасників розмови були конструктивними, це був просто діалог. Після вказаного інциденту ставлення у військовій частині до [PERSON] не змінилося, рапорт про переведення останній подава у зв`язку з тим, що його не влаштовувала служба і він хотів щось змінити. Від допиту решти свідків позивач відмовився. 06.07.2021 представником відповідача була подана заява про вирішення питання щодо судових витрат після розгляду справи. У судовому засіданні 22.07.2021 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Фактичні обставини, встановлені судом Вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебуває на військовій службі в Національній гвардії України, обіймає посаду заступника командира 6 стрілецької роти по роботі з особовим складом 2 стрілецького батальйону у військовій частині [NUMBER] та має звання старший лейтенант (а.с. 12, 117). Згідно договору оренди від 29.01.2020 року Наймодавець ФОП [PERSON] передав Наймачу військовій частині [NUMBER] в тимчасове користування належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (право власності підтверджує договір купівлі-продажу квартири від 17.06.2017 року а.с. 130-134) для проживання військовослужбовця [PERSON] на період з 01 січня 2020 до 30 червня 2020 року з оплатою 4500 грн. за місяць( а.с. 146-150). Відповідач [PERSON] є дружиною ФОП [PERSON] , що вбачається з копії паспорта останнього (а.с. 124-125) та не заперечується сторонами. 30.06.2020 року відповідач [PERSON] перебувала у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України по [ADDRESS] в період часу з 11 год. 00 хв. до 13 год. 46 хв., що підтверджується копією з книги обліку видачі одноразових перепусток (а.с. 96,97) та отримувала дозвіл на вхід до командира 2 стрілецького батальйону [PERSON] (а.с. 100). Позивач надав суду копію аудіо запису, з якого вбачається, що під час розмови [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідач повідомила, що [PERSON] «обікрав квартиру [ADDRESS] , виніс звідти все майно, привів її в неналежний стан непридатний для проживання, знаходився 28 чи 29.06.2020 року на поверсі біля вхідних дверей квартири, придбав комору для зберігання особистих речей, побив консьєржку, побив хлопця на поверсі, не передав ключі від квартири, залишив «роздовбане» ліжко, пропалені штори та матрац, має шкідливу звичку паління, знімав турнік біля вхідних дверей 28.06.2020 року» (диск з аудіо записом розмови. 02.09.2020 року [PERSON] подав рапорт про переведення його для подальшого проходження служби на рівнозначну посаду або з меншим обсягом роботи у зв`язку з сімейними обставинами на особисте прохання (а.с. 104). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Предметом доказування у даній справі є факт поширення недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права позивача. Правовідносини між сторонами, наявні в цій справі, мають наступне правове регулювання. Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стосовно недостовірності інформації Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 302 Цивільного кодексу України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. У пунктах 1,19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підстав: закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно зі статтею 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Тобто факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим. Так, в судовому засіданні було судом та учасниками процесу було прослухано аудіозапис розмови, наданої в якості доказу позивачем. Відповідачка не заперечувала, що її можна ідентифікувати як учасника даної розмови. Крім того, те, що саме відповідачка приймала участь в цій розмові підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , які були при ній присутні. Зі змісту даної розмови встановлено, що відповідачка (як представник орендодавця) прибула до керівництва позивача (як орендарів квартири для позивача) з метою вирішення питання щодо залогодження конфліктної ситуації, яка виникла з приводу оренди квартири, належної її чоловікові, військовою частиною у якій проходить службу позивач для потреб останнього. З аудіозапису вбачається, що відповідачка висловлювала претензії, що після проживання в квартирі позивач: - пошкодив певну частину майна, що як вбачається з діалогу позивачем не заперечувалося, оскільки він вказував, що у приміщенні періодично перебувала собака і він готовий компенсувати витрати на обої та відкоси; - зникли певні меблі та предмети побуту, що як вбачається з діалогу позивачем не заперечувалося, оскільки він вказував, що ліжко яке знаходилося у квартирі він викинув, замінивши його на нове, при цьому доказів про те, що він без дозволу позбувся речей відповідачки останнім надано не було. З огляду на визнання позивачем певного пошкодження майна та позбавлення відповідачки певного майна без повідомлення її про це, суд вважає, що у відповідачки існував достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Виокремлена позивачем з відповіді на його ж запитання цитата не відповідає цільному фрагменту вислову, який позивач просить визнати недостовірною інформацією та спростувати в прохальній частині позову. Вказана у позові цитата, яка вбачається з запису розмови позивача та відповідачки виглядала наступним чином: позивач запитує « - В ЧЕМ ВЫ МЕНЯ ОБВИНЯЕТЕ ?» відповідь відповідачки « - ВЫ ПРИВЕЛИ КВАРТИРУ, ОБОКРАЛИ, ВЫНЕСЛИ ВСЕ И БЫЛИ ПЕРЕД ЭТИМ У НАС НА ЄТАЖЕ, БЫЛИ В КЛАДОВКЕ…..» решта цитати вказаної позивачем є фрагментарними уривками діалогу, виділеними з різних частин діалогу. Фактично даний вислів є оцінкою дій позивача, який проживав тривалий час в квартирі і при звільненні її замінив/пошкодив певні речі (що не заперечується в аудіозаписі розмови позивачем), і як наслідок це є висловленням суб`єктивної думки і поглядів відповідача на такі дії. Крім того, підтвердженням такої думки відповідачки є і її подальше звернення до ДБР з відповідною заявою з приводу описаних дій позивача. Окремо суд звертає увагу на те, що суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі поданих сторонами доказів, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина третя статті 12, частина перша статті 13, частина перша статті 81 ЦПК України), а отже суд за власною ініціативою не має повноважень відокремлювати окремі частини спірного фрагменту висловлювання від інших, а також виділяти частину вимог, яка стосується фактологічної інформації від тієї частини вимог, що стосується оціночних суджень, а також від тієї інформації, яка взагалі не має негативного характеру щодо позивача, що призвело б до порушення принципу змагальності сторін та диспозитивності при розгляді цієї справи. Щодо доводів позивача про те, що згідно відповіді на його звернення Національної поліції України від 24.06.2020 про те, що кримінальні провадження відносно нього не розслідуються, суд вважає, що жодного доказового значення вказана інформація для справи не має, оскільки зміст вказаної відповіді є актуальним лише станом на дату здійснення такої перевірки фізичної особи, тобто станом не пізніше ніж 24.06.2020р. Разом з тим судом встановлено, що відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва зобов`язано внести до ЄРДР відомості за заявою відповідачки стосовно дій позивача. З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи суд вважає, що така критика не виходить за межі допустимої критики за вказаних обставин. Орім того, в рішенні по справі «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria) ЄСПЛ відмітив, що навіть для оціночного судження без жодних фактів на його підтвердження може бути встановлене достатньо точне та надійне фактологічне підґрунтя, пропорційне природі та ступеню висловлення. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних вчинків тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Крім того суд зауважує, що публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та / або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності військовослужбовців та деяких інших осіб» під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування. Оскільки позивач проходив службу на посаді заступника командира роти, то відповідно є службовою особою, а відтак інформація, яка розповсюджується щодо нього, як службової особи є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яповський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Національне законодавство не містить визначення понять брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлення суб`єктивної думки, позаяк це є морально-етичними категоріями, які визначаються судом в кожній справі окремо із врахуванням всіх обставин справи, таких як: час, місце, інтонація, характер висловленої інформації, щодо кого та ким така інформація висловлена тощо. Водночас, враховуючи зазначені вище вимоги законодавства, положення Декларації та Резолюції, практику Європейського суду з прав людини, позиція національних судів під час розгляду таких справ полягає у необхідності відмови у задоволенні позову про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди при застосуванні таких висловів як: «ворують, зламують», «він вкрав», «злодійський спосіб» (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц); «ублюдок» та «свинство» (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 591/3667/16-ц) тощо. Крім того суд приймає до уваги п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де розяснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Суд вважає, що відповідачка зверталася до керівництва позивача як до службових осіб органу виконавчої влади і саме цей орган компетентний був перевірити вказану інформацію. Так суд дійшов такого висновку з огляду на те, що саме військова частина в особі її керівництва укладала договір оренди квартири, з метою її використання позивачем. Відповідно саме військова частина мала нести цивільно-правову відповідальність за договором оренди, в т.ч. і з приводу пошкодження майна, яке передавалося в оренду. З огляду на зміст розмови саме з такими вимогами і звернулася відповідачка і з огляду на предмет звернення та правовідносини між сторонами (відносини з приводу оренди майна), саме цей орган був компетентний перевірити таку інформацію та надати їй відповідь. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що вислови відповідачки не містять завідомо неправдивої інформації і надмірності оціночних суджень, а також підстави кваліфікувати її слова, як подану у принизливій для позивача формі інформацію, оскільки оскаржувані фрази відповідачки виражають її особисте, суб`єктивне відношення до знищення та пошкодження її майна, і враховуючи відсутність інших осіб, які б проживали в квартирі, такі судження адресовані саме позивачеві. Судом встановлено, що висловлювання відповідачки є оціночними судженнями зробленими на підставі власного розуміння дій позивача по відношенню до орендованої квартири. Крім того наведені висловлювання стосувалися службової особи - військовослужбовця, а межі його критики є ширшими аніж пересічного громадянина. Наведені висловлювання відповідача не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, незважаючи на те, що останні містять критичну оцінку дій позивача, і не є твердженнями про встановлені факти. В даному випадку відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, гарантованих Основним законом. Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів та діяльності позивача, в тому числі як службової особи та є оціночними судженнями відповідачки, вираженнями її суб`єктивної думки, які не є предметом судового захисту в розумінні ст.277 ЦК України. Стосовно способу спростування Хоча суд і прийшов до переконання, що вказана позивачем інформація не підлягає спростуванню, окремо варто наголосити на наступному. Так позивачем вказано у прохальній частині позову, що спростування поширеної інформації повинно бути здійснено шляхом «зобов`язати військову частину [NUMBER] Національної гвардії України довести ухвалене у справі судове рішення…..до особового складу військової частини [NUMBER] , під час проведення заходу «доведення наказів і розпоряджень» …» Сторонами в цивільному процесі, згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України, є позивач і відповідач. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідносин, з приводу яких виник спір. Разом з тим військова частина [NUMBER] Національної гвардії України залучена позивачем у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Стосовно відшкодування моральної шкоди Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характер; правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібносте; потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, які завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач оцінює моральну шкоду у сумі 40000,00грн та обґрунтовує її душевними стражданнями, спричиненими втратою репутації поміж колег, як наслідок вимушеного переводу та змін у житті. За правилом частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдай., фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. У зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з абзацом другим пункту 5 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб`єкта. Згідно зі ст.2 Закону «Про банки і банківську діяльність», щодо фізичної особи визначено, що ділова репутація - це сукупність підтвердженої інформації про особу, яка дозволяє зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Приниженням ділової репутації є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його професійної діяльності, у зв`язку з чим знижується його авторитет. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами ст.ст.1166, 1167 ЦК України. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт моральних переживаннях у зв`язку з поширеними відповідачкою відомостями, в т.ч. негативне ставлення інших військовослужбовців або ж вимушеного переведення та змін у організації життя у зв`язку з цим. Навпаки, позивачем в якості доказів надано характеристику, яка не містить стосовно нього жодного негативного моменту. Крім того відсутність негативного ставлення підтверджується побічно і позицією третьої особи - військової частини, яка підтримала позов, а отже також схиляється до думки, що поширені відомості є недостовірними, що спростовує доводи позивача про негативне ставлення внаслідок поширення таких висловлювань. Крім того, особи, яким відповідачка поширювала оскаржувану інформацію, приймали участь у справі в якості свідків і також у своїх поясненнях вказували на недостовірність (з їхньої думки) поширюваної інформації. Доказів про вимушене переведення позивачем надано також не було. Навпаки, як встановлено в судовому засіданні з показів свідків [PERSON] , [PERSON] ставлення до позивача після вказаного інциденту не змінилося і підстави його рапорту про переведення з інцидентом не пов`язані, що також відображено у самому рапорті. Відтак і вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтак судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Відповідачем заявлено про судові витрати, разом з тим подано заяву про вирішення питання щодо судових витрат після розгляду справи, про що вказано і в судовому засіданні. Відтак судові витрати з позивача не стягуються. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналіз чинного цивільного процесуального законодавства дає підстави стверджувати, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020р. До матеріалів справи долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Бабенком Р.В., договір про надання правової допомоги від 03.11.2020 року, розрахунок від 07.11.2020 року, акт виконаних робіт від 07.11.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №51 від 07.11.2020. При цьому, позивачем не подано заперечення щодо стягнення вказаної суми витрат у зв`язку із недоведеністю витрат відповідачки на правничу допомогу саме в такому розмірі, клопотання про зменшення відповідних витрат позивач не заявляв. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] зверталася за правовою допомогою до адвоката Бабенка Р.В. та сплатила йому за надання такої допомоги 5 тисяч грн.. (а.с. 88-89), вказані витрати суд вважає обґрунтованими та стягує їх з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного

Outcome: dismissed