Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON], на користь [PERSON], аліменти на утримання повнолітнього сина - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень щомісяця, починаючи з 09 листопада 2015 року і до закінчення терміну навчання, а саме 01 липня 2016 року, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років за умови продовження навчання, також стягнуто в дохід держави судовий збір. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги часткового стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі 400 грн. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не було належним чином повідомлено [PERSON] про розгляд даної справи, зокрема, не здійснено запиту до органу реєстрації щодо надання інформації про його зареєстроване місця проживання (перебування) та не встановлено, що він проживає [INFO] Також апелянт зазначає, що судом не зясовано джерело та розмір доходів ні позивача, ні відповідача, що суд не зясував чи отримує дитина стипендію та в якому розмірі. Крім того, [PERSON] зазначив, що не заперечує повністю проти сплати аліментів, але вважає, що він має сплачувати аліменти в розмірі 400 грн. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що оскільки [PERSON] на даний час навчається, а відповідач добровільно не надає допомогу на утримання дитини, тому слід стягнути аліменти у примусовому порядку. Однак, з таким висновком колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись. Суд першої інстанції встановив, що сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.3). На даний час [PERSON] повнолітній, але навчається на V курсі Білоцерківського національного аграрного університету з 01 вересня 2015 року, що підтверджується довідкою №3869 від 29 вересня 2015 року (а.с.5). Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч.3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на матеріальну неспроможність утримувати повнолітнього сина через те, що отримує незначну заробітну плату та має сплачувати комунальні послуги. Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції взагалі не встановлено, чи існує дохід у відповідача, чи отримує стипендію повнолітній син, який дохід має позивач у справі, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є вірними. Таким чином, за відсутності належних доказів щодо матеріальної спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання сина, та не маючи даних доходу сина, не врахувавши рівень доходів позивачки, яка самостійно утримує сина, суд першої інстанції, порушивши вимоги процесуального та матеріального права, дійшов неправомірного висновку про покладання на відповідача обов'язку сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі 800 грн. на утримання повнолітнього [PERSON] до закінчення ним навчання. Висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів, не відповідають вимогам ст.182 СК України, зокрема, судом не враховано доходи сторін. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] на даний час ніде не працює (підтверджується копією трудової книжки). Відповідач [PERSON] працює електромонтером лінійних споруд електрозвязку Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» та його заробітна плата згідно наданої довідки в середньому складає 2268 грн. Також встановлено, що [PERSON] за період з вересня 2015 року по грудень 2015 року отримав стипендію в сумі 4001 грн. 25 коп., тобто в середньому 1000 грн. Обставини, які б давали підстави для звільнення відповідача від сплати аліментів не встановлені, проте сам відповідач і не заперечує проти стягнення з нього аліментів, але в меншому розмірі. Крім того, знайшли своє підтвердження і доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про місце і час судового розгляду. Так, після надходження до суду позовної заяви [PERSON], суд у двохденний термін, визначений ч.3 ст.122 ЦПК України, не звернувся до Ічнянського районного сектору управління Державної міграційної служби України щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, відкрив відразу провадження у справі та призначив до судового розгляду. Внаслідок цього порушення процесуального закону відповідачу направлена копія позовної заяви не за зареєстрованим місцем проживання, адже, як вбачається з талону зняття з реєстрації місця проживання в Україні (а.с.24), відповідач знятий з реєстрації м.Прилуки, провул. Прорізний, 5 та вибув в Ічнянський район, с.Городня, вул.Фрунзе, 19. Такими діями суд позбавив можливості відповідача заперечувати проти позовних вимог та надати докази в обґрунтування своїх заперечень. Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про можливість часткового задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду в частині визначення розміру стягнутих з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, зменшивши суму аліментів з 800 грн. до 400 грн., оскільки, такий розмір утримання, з врахуванням згоди відповідача, доходів його та повнолітнього сина - [PERSON], відсутності доходів у позивача, відповідатиме обставинам справи та вимогам закону.

Outcome: partial