Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що її було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України і засуджено з врахуванням рішення апеляційної інстанції до 2 років позбавлення волі із звільненням від покарання на підставі акту амністії. Касаційною інстанцією вироки першої і апеляційної інстанції скасовані і кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінальних правопорушень. Позивач просить стягнути у відшкодування завданої їй шкоди 902301 грн. 51 коп. Моральну шкоду позивач визначила у 900000 грн., обґрунтувавши її завдання тим, що кримінальне переслідування спричинило істотні\~душевні страждання\~у виді\~постійної тривоги, порушення сну, погіршення стану здоров`я, незручностей, зумовлених втратою ділової репутації, погіршенням відношення зі сторони друзів та знайомих. Майнову шкоду позивач визначила у 2301,51 грн. (витрати на листування і поїздки в суд). Заперечення відповідачів. Відповідачі просили у позові відмовити на підставі ч.4 ст.1176 ЦК України (фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди). Ця позиція ґрунтується на тому, що позивач визнавала свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, погодилась на амністію. Відповідачі також зазначили, що позивач не довела розмір заподіяної їй моральної шкоди і він є завищеним. Також позивач не довела понесення нею майнових трат. Мотивувальна частина рішення. 25.05.2018 року позивача було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України. Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.09.2018 року позивач була визнана винною у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень і їй було призначене покарання у виді 2 років обмеження волі із звільненням від покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Позивач вирок в апеляційному порядку не оскаржувала, однак його оскаржив прокурор, оскільки позивачу, яка мала дитину, не могло бути призначене покарання у виді обмеження волі, закон це забороняє. Вироком Волинського апеляційного суду від 20.03.2019 вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та позивачу замість обмеження волі призначене позбавлення волі із звільненням від покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Позивач оскаржила вирок суду апеляційної інстанції. Постановою Верховного Суду України від 16.11.2020 вироки першої і апеляційної інстанції скасовані і кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінальних правопорушень, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Згідно з ч.4 ст.1176 ЦК України, фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Суд відхиляє твердження відповідачів про самообмову позивача і необхідність застосування ч.4 ст.1176 ЦПК України. Обставини справи вказують на те, що позивач до моменту, поки не була подана апеляція прокурора на вирок суду першої інстанції, не мала твердого переконання щодо того вчинила вона кримінальне правопорушення, чи ні. Тому вона і визнала свою вину, погодилась на амністію і не подала апеляцію на вирок суду. Обставини, які стали підставою для повідомлення позивача про підозру, були досить заплутані для того, щоб позивач добросовісно помилялась щодо оцінки своїх дій. У всякому випадку відповідачі не довели, що позивач умисно себе обмовляла для того, щоб у майбутньому отримати відшкодування. Щодо цього не подано жодного доказу. Під самообмовою\~слід розуміти\~завідомо неправдиві\~показання підозрюваного,\~обвинуваченого,\~підсудного,\~дані з\~метою переконати\~органи досудового\~слідства і\~суд у\~тому,\~що саме\~ним здійснено\~злочин,\~який він\~у дійсності\~не вчиняв. Самообмова має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи. Належних та допустимих доказів того, що [PERSON] , як підозрювана та обвинувачена надавала завідомо неправдиві показання з метою переконати органи досудового слідства та суду у тому, що саме вона вчинила злочини та такими діями перешкоджала з`ясуванню істини, суду не надано. При цьому, суд враховує й те, що саме на органи досудового розслідування покладено обов`язок всебічного, повного й об`єктивного розслідування обставин кримінального правопорушення, оскільки визнання обвинуваченою своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, вони можуть бути покладені в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі. Визнання в суді своєї вини, не підтверджує факту самообмови, яка має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини. Під час перегляду вироку Волинського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, судом касаційної інстанції було встановлено: «незважаючи на факт наявності у [PERSON] підстави для призначення соціальної допомоги, який не спростовано стороною обвинувачення, убачається, що під час звернення до органу соціального захисту населення засудженою не було додержано лише порядку оформлення документів (елемент складу цивільно-правового делікту). Проте, саме собою наведене порушення не може розцінюватися як шахрайство. У контексті викладеного, ураховуючи, що у діяннях [PERSON] не міститься всіх елементів (ознак) складу злочину шахрайства, її засудження за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК є необґрунтованим. За матеріалами кримінального провадження, обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК безпосередньо пов`язано з обвинуваченням у шахрайстві й вирішальною мірою базується на тій тезі, що незазначення в деклараціях достовірних відомостей про майновий стан спричинило негативні наслідки у вигляді безпідставного нарахування особі соціальної допомоги. Однак, такий висновок органів досудового розслідування, з яким погодилися суди нижчих інстанцій, є помилковим, оскільки суперечить установленому факту про наявність у засудженої права на отримання допомоги з боку держави з інших підстав. Таким чином, у цій справі закон України про кримінальну відповідальність було застосовано неправильно». Тобто, закриття кримінального провадження стало наслідком неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а не наслідком самообмови [PERSON] . Отже, позивач має право на відшкодування шкоди, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частинами 1, 2, 7 ст.1176 ЦК України: «1. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 2. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 7. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.» Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі «Закону»). Відповідно до ст.1, п.2 ч.1 ст.2 Закону: «Стаття 1. Відповідно до положень Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Стаття 2. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.» Відповідно до п.п.4, 5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в ст.1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.5 ст.4 вказаного Закону). Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст.3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Спричинена [PERSON] моральна шкода полягає в тому, що в результаті дій зі сторони органу досудового розслідування були порушені її нормальні життєві зв`язки, що, поза сумнівом, викликало у неї моральні переживання. Ці переживання були зумовлені тривогою за своє майбутнє, розпачем від підозри, яка не мала під собою підстав, страхом перед можливим застосуванням до неї заходів процесуального примусу, обуренням від необґрунтованого втручання у її особисте життя та приватну власність, побоюванням щодо того, як вона тепер виглядає в очах оточуючих, близьких і друзів, колег. Повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, засудження посилили ці переживання, зачепили ділову репутацію позивача. Відповідно до частини 1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частинами 1-3 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до п.14 ст.3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Рішенням Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 у справі № 1-15/99 надане тлумачення щодо того, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. Передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину. Кримінальним процесуальним Кодексом України 2012 року поняття «пред`явлення обвинувачення» замінено на поняття «повідомлення особі про підозру» (ст.ст. 276-279 КПК України). Сукупний аналіз змісту Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 у справі № 1-15/99 та положень ст.ст. 276-279 КПК України дає підстави зробити висновок, що початком періоду, з якого [PERSON] слід обчислювати нарахування моральної шкоди буде 25 травня 2018 року дата повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні злочинів. Отже, судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач [PERSON] перебувала під слідством та судом з 25 травня 2018 року (дати повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні злочинів) по 16 листопада 2020 рік (день ухвалення Верховним Судом України постанови, якою кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України), що становить 29 місяців 22 дні. Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, вказаним законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 761/16561/14-ц, провадження № 61-1637св18. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законодавством на момент відшкодування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала під слідством 29 місяців 22 дні: з 25 травня 2018 року по 16 листопада 2020 року. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік», розмір мінімальної заробітної плати становить з 1 січня 6000 гривень. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, за період 29 місяців 22 дні перебування позивача під слідством не повинен бути меншим ніж 178400 грн.: (29 місяців: 29 х 6000 грн. = 174000 грн.) та 22 дні: (6000:30) х 22 дні) = 4400 грн.). До позивача не застосовувались запобіжні заходи, затримання, відсторонення від посади, тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом. В той же час, до позивача застосовувався такий запобіжний захід як арешт на квартиру. Однак, арешт на квартиру, належну позивачу, не був пов`язаний з загрозою звернення на неї стягнення, а був накладений на неї як на речовий доказ з метою його збереження і був скасований вже вироком суду першої інстанції. Арешт був зумовлений тим, що саме ця квартира не була зазначена у декларації. Позивач з самого початку розслідування і до закриття провадження у справі не перебувала під загрозою відбування реальної міри покарання, що було очевидним для неї і вона це розуміла. Позивачу було відомо, що в будь-якому випадку вона буде звільнена внаслідок акту амністії від будь-якого виду покарання: чи це буде обмеження волі, яке не можна було їй призначати, чи це буде позбавлення волі. Саме ця обставина і зумовила пасивне ставлення позивача до підозри і обвинувачення аж до стадії апеляційного розгляду, починаючи з якої вона змінила своє ставлення на активне і почала оспорювати обвинувачення з метою домогтися виправдання, а не для того щоб уникнути реального відбування покарання, оскільки позивач розуміла, що таке відбування їй не загрожує. Ця сама обставина, а не бажання реально покарати позивачку чи завдати їй істотної шкоди, зумовлювала весь рух справи від початку до її завершення: усі розуміли, що однаково буде застосована амністія і це переконання сприяло помилці, яка була допущена щодо позивача. Пасивна позиція позивачки щодо захисту від обвинувачення аж до стадії касаційного розгляду також об`єктивно сприяла такій помилці. Позивач, як видно з рівня її правових знань, мала можливість з самого початку активно заявити свій спротив, що з високим ступенем ймовірності мало б наслідком відсутність справи взагалі, однак вона до певного моменту не вбачала у такій активності потреби, оскільки справа йшла до результату, який всіх тоді влаштовував акту амністії. Тому суд не погоджується з твердженням позивача про високий рівень її моральних страждань, пов`язаних з невизначеністю її положення, загрози реального покарання, агресії до неї зі сторони органів, які здійснювали провадження у справі, бажання цих органів будь-що її покарати і завдати їй шкоди. Безумовно, як би кримінальне провадження не відбувалося, воно завдає моральної шкоди, саме тому і законодавець і встановив мінімальний її рівень, однак, у цьому випадку і за цих обставин розмір моральної шкоди не може сягати рівня у 900000 гривень, який встановила позивач. Разом з тим, цей рівень не може бути і мінімальним через те, що до позивачки був застосований такий захід як арешт квартири. Крім того, позивач виховує дитину сама, її батьки померли. Позивач має гарну репутацію як працівник, багато років працювала, мала на роботі авторитет і повагу, неодноразово її успіхи в роботі відмічалися. Зазначені обставини посилили рівень моральних страждань від незаконного кримінального переслідування, яке містило в собі також обвинувачення у шахрайстві і кримінальних маніпуляціях з документами. Позивачу довелося прикласти більше зусиль для відновлення своєї репутації, яка була бездоганною. Їй було важче докладати ці зусилля, оскільки вона одна і поряд не було близьких, які б могли їй у цьому допомогти. З врахуванням наведеного, принципів розумності і справедливості, розмір моральної шкоди, який слід відшкодувати позивачу, слід визначити у 250000 грн. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 № 215, казначейство, відповідно до покладених на нього завдань та в установленому Законом порядку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.25 Бюджетного Кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Частиною 2 ст.25 Бюджетного Кодексу України передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України. Щодо судових витрат у розмірі 2301 грн. 51 коп. Судові витрати понесені позивачем за наступних обставин. У кримінальному провадженні позивачем були витрачені кошти на оплату поштового зв`язку по надсиланню касаційної скарги і доповнень до неї, по надсиланню заяв до Волинської обласної прокуратури на загальну суму 178,64 грн. Крім того, позивачем витрачались кошти на проїзд до м. Луцька на засідання Волинського апеляційного суду, на залізничні квитки до м. Києва в судові засідання, які відбувались у суді касаційної інстанції на загальну суму 922,87 грн. Зазначає також, що вона сплатила кошти в сумі 1200 грн. за МРТ головного мозку. Таким чином, загальна сума матеріальних витрат склала 2301,51 грн. Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 14.04.2020 (справа № 925/1196/18) вказала, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат, пов`язаних з розглядом кримінальної справи в порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Питання про стягнення понесених позивачем судових витрат мало ставитись нею у відповідних провадженнях, ці витрати не можуть бути стягнуті пізніше як збитки. Тому у стягненні зазначених витрат слід відмовити.

Outcome: partial