Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.02.2020 року відповідач позичив у нього грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, що в еквіваленті на національну грошову одиницю становило 65 000 грн., які зобов`язався повернути до 15.03.2020 року, про що останнім дано власноручно написану розписку в присутності свідків. Із моменту видачі вказаної розписки, відповідач його вимоги з приводу повернення боргу ігнорує. Вважає, що за наслідками оформлення даної розписки, між ним та відповідачем склалися відносини позики. Позивач неодноразово висловлював усні прохання до відповідача та членів його сім`ї щодо повернення суми позики. Проте, позичених грошових коштів відповідач так і не повернув, ухиляючись від виконання взятих на себе зобов`язань. Тому позивач просить стягнути з відповідача вказану суму боргу - 65 000 грн., проценти за користування позикою в сумі 852,15 грн., інфляційне збільшення боргу - 2 907,11 грн. та 3% річних в сумі 1 806,85 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Гресько В.В. 14.05.2021 року подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує, розгляд справи просить проводити у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 57). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правил ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що відповідно до наданого стороною позивача та долученого до матеріалів справи оригіналу письмової розписки, даної відповідачем 01.02.2020 року, він того дня позичив у позивача грошові кошти в сумі 2 500 доларів, по курсу становило 65 000 грн., які зобов`язався повернути до 15.03.2020 року (а. с. 53). Позивачем вказано, що з метою досудового врегулювання спору він неодноразово висловлював усні прохання до відповідача та членів його сім`ї щодо повернення суми позики. Однак, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. Судом також встановлено, що відповідач станом на 12.03.2021 року не повернув позичених коштів. Таким чином, розмір неповернутої відповідачем позики становить 65 000 грн., які слід стягнути з нього на користь позивача. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. В постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Отже, оскільки договором не обумовлено розміру та строку нарахування процентів, то відповідач повинен сплатити проценти в розмірі облікової ставки НБУ за кожен місяць до дня повернення боргу. Тобто, з відповідача слід стягнути в користь позивача проценти в сумі 852,15 грн. за час правомірного користування позикою (тобто до 15.03.2020 року); (формула: проценти = сума позики х (облікова ставка НБУ, що діяла у відповідний період / кількість календарних днів у році) х кількість днів користування позикою/100), а саме за період з 01.02.2020 по 12.03.2020 = 65000х(11:366)х41:100 = 799,50 грн.; з 13.03.2020 по 15.03.2020 = 65000х(10:366)х3:100 = 52,65 грн.). Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 30.03.2016 року № 6-2168цс15 висловлено наступну правову позицію. За змістом норми закону, визначеної в ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки інший розмір процентів, що сплачується за прострочену суму коштів договором не визначено, з відповідача слід стягнути 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 806,85 грн. (за формулою: 3% річних = сума заборгованості х 3 х кількість днів прострочення / кількість днів у році / 100; тобто 3% річних за 2020 рік = 65000 х 3 х 291 : 366 : 100 = 1550,41 грн.; 3% річних за 2021 рік = 65000 х 3 х 48 : 365 : 100 = 256, 44 грн.) та інфляційні втрати за весь час такого прострочення в сумі 2 907,11 грн. (за формулою: інфляційне збільшення = (відсоток місячних інфляційних втрат х суму заборгованості) - сума заборгованості, тобто: 100,80 - квітень 2020 року, 100,30 - травень 2020 року, 100,20 - червень 2020 року, 99,40 - липень 2020 року, 99,80 - серпень 2020 року, 100,50 - вересень 2020 року, 101,00 - жовтень 2020 року, 101,30 - листопад 2020 року, 100,90 - грудень 2020 року, 101,3 - січень 2021 року, 101,00 - лютий 2021 року; відсоток місячних інфляційних втрат = (100,80:100)х(100,30:100)х(100,20:100)х(99,40:100)х(99,80:100)х(100,50:100)х(101,00:100)х(101,30:100)х(100,90:100)х(100,20:100)=1,04472474; інфляційне збільшення = (1,04472474х65000)-65000=2907,11 грн.) Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач добровільно не виконує своїх зобов`язань. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнений позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю II групи, що стверджується даними відповідного посвідчення серії [NUMBER] від 28.09.2016 року (а.с. 11). На підставі ст.ст. 525, 526, 610, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та,

Outcome: approved