Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 6 000 00 (шість тисяч доларів США), три проценти річних в розмірі 1803.02 грн.(одна тисяча вісімсот три гривні дві копійки). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на оплату судового збору в розмірі1482 грн. 03 коп. (одна тисяча чотириста вісімдесят дві гривні три копійки). В обґрунтування позову позивач зазначає, що 10 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, про що відповідач написав розписку, згідно якої позичальник [PERSON] зобов`язався віддати позикодавцю [PERSON] шість тисяч доларів США, що в еквіваленті по курсу Національного банку України на день пред`явлення позовної заяви 27 лютого 2020 року становить 146 400 (сто сорок шість тисяччотириста гривень) грн. 00 коп..Розпискою визначено порядок сплати коштів позичальником до 30 вересня 2019 року. Враховуючи те, що боржник вчасно не повернув суму боргу, позивач також просить стягнути 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи шляхом направлення на адресу останнього місця реєстрації та адресу фактичного місця проживання судових повісток, а також відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2020 справу передано для розгляду судді [PERSON] Суддею Дудніченком В.М. не було вирішено питання про відкриття провадження. 07.04.2020 року на адресу суду, в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України, надійшла відповідь з органу реєстрації виконавчого комітету Княжицької сільської ради Звенигородського району, Черкаської області: відповідач [PERSON] згідно рішення Звенигородського районного суду (справа №694/187/16-ц, 2/694/167/16 від 24.03.2016 року) був знятий з реєстрації за адресою: Черкаська область, Звенигородський район, с.Княжа, 22.04.2016 року. За відомостями Красенівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, які надійшли до суду 08.07.2020 року, [PERSON] , [INFO] на території Красенівської сільської ради не зареєстрований і не проживає. На підставі рішення Вищої Ради Правосуддя від 21.05.2020 р.№1465/0/15-20 суддю [PERSON] звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку та 21.05.2020 р. відрахований зі штату Звенигородського районного суду з посади судді у відставку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 22.05.2020 р. призначення судді не відбулося, оскільки не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020 року справу передано для розгляду судді Звенигородського районного суду [PERSON] Ухвалою від 09.07.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження. 07.09.2020 року суддю Звенигородського районного суду [PERSON] відраховано зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 року справу передано для розгляду судді Звенигородського районного суду Сакун Д. І. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Сакун Д.І. від 08.09.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Сакун Д.І. від 26.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Приходько А.А. надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити з підстав викладених в заяві. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча про час та дату був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. У суді встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у вигляді розписки від 10.09.2019 року, згідно якої відповідач [PERSON] зобов`язався віддати позивачу [PERSON] шість тисяч доларів США до 30 вересня 2019 року. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цього Кодексу. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Щодо самої суті договору позики суд зазначає, що Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019. Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 162/1030/17 від 03.06.2019. Відповідно до правової позиції, Верховного Суду України у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що відповідачем був підписаний договір позики як борговий документ, що підтверджує прийняття позичальником відповідних зобов`язань. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14-ц, вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи, що за умовами боргової розписки від 10вересня 2019 року між сторонами фактично у позику були передані грошові кошти у іноземній валюті - доларах США, у зазначеній розписці зазначено про борг відповідача у іноземній валюті, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті - доларах США, та приймаючи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд приходить до висновок, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаниний повернути борг у іноземній валюті - доларах США, в зв`язку з чим поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу саме у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання). Тому вимога позивача про стягнення боргу саме у іноземній валюті - доларах США підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 2 цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання підлягають до задоволення. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає сума 3 % річних за період прострочення з 1 жовтня 2019 року по 27лютого 2020 року ( в межах позовних вимог) - 150 днів, з наступного розрахунку: 3%*150*146400.00 грн./365=1803,02 грн. Враховуючи вказані обставини, суд вважає вимоги позивача, законними, обґрунтованими та підтверджені належними доказами, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 6000 (Долар США), та 3 % річних у розмірі 1803,02 грн. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Разом з тим в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витратиза оплату судового збору. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати за сплату судового збору в сумі 1482.03 грн.. На підставі ст. ст. 526, 527, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved