Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 16.07.2013 року вона перебуває з відповідачем в шлюбі, в якому в них 26.10.2014 року народилася дочка [PERSON], яка з народження проживає з позивачем. Причинами для розірвання шлюбу позивач вважає те, що в травні 2014 року, тобто до народження вказаної дочки, відповідача затримано за підозрою у вчиненні умисного вбивства працівника міліції, та з того часу відповідач перебуває у Івано-Франківській установі виконання покарань. Відтоді сторони не підтримують жодних відносин, подальше їх спільне сімейне життя неможливе, оскільки відповідач тривалий час перебуватиме в місцях позбавлення волі, а позивачу потрібно влаштовувати своє особисте життя, вона не бажає відновлення стосунків та спільного проживання з відповідачем після його звільнення. Тому даний шлюб носить виключно формальний характер, на примирення з відповідачем позивач категорично не погоджується та не бажає надалі перебувати з ним у шлюбі. Тому вона просить розірвати даний шлюб, залишити їй прізвище, набуте в звязку з реєстрацією шлюбу, а також залишити проживати з нею малолітню дочку сторін. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із зазначених підстав, оскільки вона не бажає в майбутньому проживати з відповідачем навіть якщо він буде визнаний невинним в інкримінованому злочині, оскільки перебування в місцях попереднього увязнення залишить на ньому свій негативний вплив. Вона просить звернути увагу, що в 2015 році вона вже зверталася з аналогічним позовом до Коломийського міськрайонного суду, однак, цей позов було залишено без розгляду, оскільки вона ще мала надію на збереження шлюбу. Однак, на даний час жодних надій на це вже немає. Тому позивач наполягає на розірванні даного шлюбу та просить її позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу заперечив та пояснив, що він намагається зберегти шлюб. Вини в інкримінованому злочині він не визнає, сподівається на те, що його скоро звільнять і він зможе відновити подружні стосунки з позивачем. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про шлюб сторони одружилися 16.07.2013 року. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №262 (а.с.4). Згідно з даними свідоцтва про народження сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.2 ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Частиною ст.113 даного Кодексу передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, понад 2 роки проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Заперечення відповідача проти розірвання шлюбу суд вважає необґрунтованими, оскільки їх зміст зводиться до збереження шлюбу проти волі і бажання позивача. При цьому суд бере до уваги положення ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України, згідно з якими шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Тому суд приходить до висновку, що подальше збереження вказаного шлюбу суперечитиме інтересам позивача, і даний шлюб слід розірвати. Після розірвання шлюбу позивачу слід залишити прізвище, набуте у зв'язку з реєстрацією шлюбу, оскільки вона вказала про це, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.113 СК України. Згідно з правилами частин 1 та 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В звязку з наведеним, а також фактичною відсутністю спору щодо визначення місця проживання малолітньої дочки сторін суд вважає, що її слід і надалі залишити проживати з позивачем. На підставі ст.ст. 104, 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved