Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Публічне акціонерне товаристо комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позові зазначено, що відповідно до договору б\\н від 27.09.2006 року відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.. Згідно Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на такий же термін за відсутності протягом цього строку повідомлення однієї із сторін про припинення його дії. На порушення умов кредитного договору відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконала, внаслідок чого станом на 30.11.2014 року виникла заборгованість у сумі 16023,44 грн., з яких 2963,22 грн. - заборгованість за кредитом; 13060,22 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Від цієї суми заборгованості віднімається 3877, 49 грн., яка була стягнута з відповідачки судовим наказом від 01.10.2008 року, різниця становить 12145,95 грн., а також штрафи: 500 грн. - фіксована частина, 607,30 грн. - процентна складова.. Посилаючись на зазначені обставини, просили стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 13253,25 грн. та судові витрати.. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачка не визнала позов, просила про застосування позовної давності. При цьому пояснила, що з Умовами та правилами надання банківських послуг її не знайомили. Гроші з платіжної картки знимала, останній платіж в рахунок погашення заборгованості внесла у 2007 році, але банк самостійно без її згоди зписивав гроші з картки, на яку перераховувалась грошова допомога на її малолітню дитину. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає за таких підстав. Судом встановлено, що 27.09.2006 року відповідачка Філоненко (нині Одуд) Н.М..звернулася до ЗАО КБ «Приватбанк» із заявою про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 3500 із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.11). Відповідно до п.3.1 Умов обслуговування платіжних карт, датой укладання договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «Відмітки банку» заяви. За змістом вказаного розділу заяви відповідачки, рахунок картки було відкрито 27.09.2006 року. Таким чином, договір про надання банківських послуг - кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку був укладений між сторонами 27.09.2006 року, є строковим, з терміном дії до 27.09.2007 року. Виходячи із викладеного, суд дійшов висновку,що укладений 27.09.2006 року.між сторонами кредитний договір діяв до 27.09.2007 року, був пролонгований на 12 місяців до 27.09.2008 року, підстав вважати його пролонгованим на інший термін суд з матеріалів справи не встановив. Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК Україи встановлено,що загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Судом на підставі вищенаведених письмових доказів встановлено, що перебіг строку позовної давності за договором від 27.09.2006 року почався 27.09.2008 року та сплив 27.09.2011 року. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захисть свого порушеного права лише 13.01.2015 року, тобто з пропуском установлених ст. ст. 257, 258 ЦК України строків загальної та спеціальної позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачкою в судовому засіданні до винесення судом рішення заявлено про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові в зв'язку із спливом строку позовної давності. .Крім того, наданий суду розрахунок заборгованості підписаний особою, яка відповідно до довіреності від 25.10.2012 р.№ 3913-0 не уповноважена на складання відповідних розрахунків. За таких обставин суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем, як такий, що не відповідає вимогам процесуального закону до письмових доказів. Аналізуючи наведене, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не доведений достатніми допустимим належними доказами, пред'явленого із пропуском строку позовної давності. На підставі ст.88 ЦПК України при відмові в задоволенні позову, суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed