Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2015 року позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належними йому 392\\1000 частинами домоволодіння за адресою: [ADDRESS] де посеред двору відповідач [PERSON] побудувала залізний паркан - задоволені, а саме зобов'язане відповідача за власних рахунок знести вказаний паркан на території внутрішнього дворового простору. За наслідком розгляду справи апеляційною та касаційною інстанціями рішення залишено в силі. 14.08.2017 року та 12.03.2018 року відповідач звернулася до суду з заявою про перегляд рішення від 13.07.2015 року, у зв'язку з нововиявленими обставинами. В заяві зазначене, що 26.07.2017 року відповідачем була отримана у нотаріуса інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вона вперше дізналася, що 22.05.2014 року [PERSON] без її згоди як співвласника, виділено в натурі належну йому частку в спільному частковому майні в окремий об'єкт нерухомості - [ADDRESS], про що 26.05.2014 року державним реєстратором внесені відомості в реєстр. Відповідач наполягає на тому, що позивач на час розгляду справи приховав що він не є співвласником домоволодіння. Це на думку заявника призвело до того, що суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи. Посилаючись на положення ст.ст. 423-426, 429 ЦПК просить скасувати рішення по справі та відмовити у задоволенні позову. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Тарасова А.В. від 16.08.2017 року відкрито провадження по справі за заявою [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. 31 січня 2018 року за результатами повторного автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Науменко А.В. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільно - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 05 лютого 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження, з повідомленням учасників справи. Заявник [PERSON] в судове засідання, на якому заява розглянута по суті, не з'явилася, але на інших засіданнях висловила свою позицію та наполягала на задоволенні уточненої заяви, скористалася правом на збір доказів по обставинам, які існували але не були відомі на час розгляду справи. На підставі заяви [PERSON], ухвалою суду від 10.04.2018 року витребувані з Управління державної реєстрації ЮД ОМР документи, що стали підставою для реєстрації права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] за [PERSON] Позивач по справі [PERSON] та його представник [PERSON] з'явились. Заперечували у задоволенні заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами, надали письмові заперечення. Наполягали на тому, що вказані в заяві обставини не є істотними по справі, тому як на їх думку у [PERSON] діями відповідача порушене право власності і підстави захисту при виділенні частки в натурі не змінилися. На запропонування суду, для перевірки доводів у заяві, надати документи на підставі яких належна йому частка була виділена в натурі та зареєстрована як окремий об'єкт, [PERSON] відмовився. Також, [PERSON] відмовився пояснити причини, з яких він приховав під час розгляду справи в усіх інстанціях зазначені обставини та не погодив виділ в натурі з [PERSON] як зі співвласником. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що заява [PERSON] про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами обґрунтована та підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Відповідно до п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України, підставою для перегляду судового рішення за ново виявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Згідно матеріалів справи позивач звернувся 01.11.2010 року до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, посилаючись на належні йому 392\\1000 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] де посеред двору відповідач [PERSON] побудувала залізний паркан, яким заважає користуватися належним майном. Заочним рішенням від 07.09.2011 року судом задоволені позовні вимоги про усунення перешкод шляхом зобов'язання знести незаконно побудований паркан у дворі житлового будинку та встановлене, що належне сторонам нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у їх спільному користуванні. Ухвалою від 28.03.2012 року заочне рішення за заявою відповідача було скасоване. 18.12.2013 року позов був залишений без розгляду з посиланням на численні неявки позивача у призначені судові засідання. Але, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.03.2014 року ухвала Приморського районного суду була скасована та розгляд справи продовжений. Подалі 09.09.2014 року позивач через канцелярію суду уточнив позовні вимоги, пославшись на встановлення спірного кованого паркану на території внутрішнього дворового простору тому, як сторонам належить домоволодіння у відповідних частках 392\\1000 та 608\\1000 частин, що підтверджується витягами про реєстрацію прав власності. Також, позивач послався, що двір домоволодіння має використовуватися двома співвласниками, але в затвердженому проекті благоустрою, яким передбачене встановлення спірного металевого паркану, наявність у власності позивача 392\\1000 частини домоволодіння не враховані та він як співвласник не давав згоди на благоустрій у прилеглої до спільного домоволодіння території ( внутрішньо -дворового простору). Рішенням районного суду від 13.07.2015 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Зі змісту мотивувальної частині рішення вбачається, що судом за дослідженими правовстановлюючими документами сторін встановлене, що спір виник між співвласниками часток домоволодіння. Суд прийняв до уваги доводи позивача, що спірна металева огорожа встановлена посеред двору таким чином, що він не має будь-якого підходу до належного йому нежилого приміщення площею 9.8 кв.м., яке знаходиться між частиною будинку, що належить позивачу та частиною що належить відповідачу. Тому, він не має можливості обслугувати це нежиле приміщення, яке потребує капітального ремонту. Водночас суд погодився з доводами позивача, що встановленням металевої огорожі відповідач фактично вже розмежувала земельну ділянку та встановила порядок її користування, хоча будь-яких рішень щодо передачі у власність або надання в оренду земельної ділянки не приймалося. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.06.2016 року залишене в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог по усуненню перешкод в користуванні майном. Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у зв'язку з наявністю перешкод у здійсненні позивачем права власності на 392\\1000 частини домоволодіння, його право підлягає судовому захисту. За матеріалами справи суд встановив, що розпорядженням Приморської райадміністрації ОМР від 29.12.2005 року за зверненням [PERSON] та [PERSON] належні їм на праві власності квартира [ADDRESS] ([PERSON].) і квартира [ADDRESS] ([PERSON] були виділені в самостійне домоволодіння із земельною ділянкою 694.0 кв.м. з присвоєнням нової поштової адреси: [ADDRESS] з відповідними частками 392\\1000 та 608\\1000 частин домоволодіння. В рішенні встановлене, що районний суд дійшов висновку, що земельна ділянка площею 694,0 кв.м. перебуває у власності територіальної громади та знаходиться у фактичному користуванні сторін по справі. Ухвалою ВССУ від 05.09.2016 року рішення судів першої та другої інстанції залишені без змін. Касаційним судом зазначене, що суди правильно виходили з того, що власники житлового будинку ( 392\\1000 та 608\\1000 часток) мають у спільному користуванні земельну ділянку площею 694.0 кв.м. (речове право - ст. 396 ЦК України) і порядок користування нею не визначений. Однак, ще до звернення до суду з уточненням позову від 09.09.2014 року, згідно матеріалів реєстраційної справи 01.02-1 та справи № 368767351101 Управління держреєстраціїї ЮД ОМР, [PERSON] отримав Декларацію про готовність об'єкту до експлуатації при реконструкції частини житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, шляхом виділення в окрему одиницю без зміни геометричних розмірів та функціонального призначення, затверджену інспекцією ДАБК ще 27.03.2014 року. В пункті 11.1 Декларації зазначене, що інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію чи договорі про встановлення земельного сервітуту щодо будівництва може не зазначатись згідно Постанови КМУ № 466 п. 4 від 13.04.2011 р.. Крім того, в Декларації вказані показники об'єкту після реконструкції будинок, а саме літ. «В» загальною площею 147.4 кв.м., прибудова літ «в1» -11,6 кв.м, гараж літ «Г» 30.3 кв.м. В свою чергу, у справі справи 01.02-1 наявні попередні правовстановлюючі документи [PERSON] - Витяг з реєстрації права на 392\\1000 частини та Свідоцтво на право власності на 392\\1000, у яких встановлене, що вказана частка складається тільки з житлового будинку літ «В» загальною площею 134.4 кв.м.. Суд звертає увагу, що будь-які інші документи, які би свідчили про права [PERSON] на інші будівлі чи споруди у цієї справі відсутні. Звідси, суд дійшов висновку, що за наслідком оформлення реконструкції документально звеличені показники зовнішньої геометричної площі будинку літ «В», з узаконенням прибудови літ. «в1» та споруди гаражу літ. «Г». Згідно Витягу з Державного реєстру від 26.05.2014 року за [PERSON] був зареєстрований окремий житловий будинок з зазначеною площею та гаражем. В наведених вище двох справах приєднаний технічний паспорт на житловий будинок виготовлений ТОВ «ЮКЦ «Правопроект» від 20.05.2014 року. В розділі схематичний план земельної ділянки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], вказана схема за якою будинок [ADDRESS] без визначення розміру та контуру меж земельної ділянки та її площі. Суд звертає увагу, що у зазначених двох справах жодним документом не встановлюється будь- яке право ( зокрема фактичне користування) для [PERSON] на земельну ділянку, її межи та площа. При цьому, суд враховує, що відповідач [PERSON] наполягала на тому, що не давала згоди щодо порядку виділення частки співвласника [PERSON] в натурі та на порядок землекористування між спільними користувачами для виділення в натурі земельної ділянки. В матеріалах справи відсутні докази та сторонами не надані підтвердження встановлення порядку виділення частки земельної ділянки зі спільного користування між співвласниками. Слід врахувати, що згідно п.2 Постанови КМУ № 466 від 13.04.2011 р.. «Про порядок виконання будівельних робіт», ( в редакції, яка була діючою на час затвердження зазначеної Декларації), будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання замовником за формою згідно з додатком 1 повідомлення про початок виконання будівельних робіт Держархбудінспекції або її територіальному органу (далі - Інспекція) за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (далі - декларація) або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об'єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт; Відповідно п 4. Постанови КМУ № 466, реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об'єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, а також реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення може проводитися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. Таким чином, ще у травні 2014 року [PERSON] на підставі вказаної Декларації виділив частку майна зі спільної часткової власності у приватну власність з звеличенням площі будівлі та зміною зовнішніх геометричних розмірів (у порівнянні з даними у технічному паспорті складеному від 04.04.2006 року) без фактичного виділення будь-якої частки земельної ділянки в натурі та оформлення відповідного права на земельну ділянкою. Звідси, простір між виділеним у натурі будинком [PERSON] та по факту окремим будинком [PERSON] вже не є внутрішньо - дворовим простором, а питання його користування між сторонами не відноситься до правовідносин між співвласниками одного житлового будинку та спільними (сумісними) користувачами земельної ділянки площею 694.0 кв.м.. Виходячи з наведених встановлених обставин, які не були відомі під час розгляду справи по суті суд визнає, що відсутність між сторонами по справі спільної часткової власності та відповідних прав та обов'язків співвласників на час ухвалення рішення, є істотною для справи обставиною, яка не була встановлена судом та не була відома [PERSON] на час розгляду справи. Таким чином, суд робить висновок про наявність підстав для застосування положень ч.2 ст.423 ЦПК України, а тому задовольняє заяву [PERSON] про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами. Однак, розглянувши матеріали справи та вимоги з якими, заявник звернувся та які складають предмет спору та доказування, суд вважає, що вимоги про усунення перешкод у користуванні майном не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У випадку неможливості реалізації цього права він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з положень ст. ст. 364 -366 ЦК України, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками чи виділ в натурі частки, такий порядок користування чи виділу частки в натурі може встановити суд. Згідно ст. 367 ЦК майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Суд звертає увагу, що право кожного співвласника поширюється на весь об'єкт у цілому, а не на конкретну його частку. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі у разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном у натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок установлення користування спільним майном. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. Цю позицію висловила Судова колегія ВСУ у справі 6-1500цс15. Враховуючи, що співвласниками вказаного домоволодіння в частках були тільки сторони по справі, тому з реєстрацією виділеної в натурі частки [PERSON] від 26.05.2014 року здійснений фактичний поділ спільного майна та спільна часткова власність між сторонами припинена. Згідно ст. 89 ЗК України ( в редакції яка була діючою на час припинення спільної часткової власності між сторонами), земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Ч. 2 у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: в) співвласників жилого будинку. Суд звертає увагу, що перебування земельної ділянки у спільній сумісній власності з відповідними правами у громадян, які є власниками окремих жилих будинків, як об'єктів нерухомого майна - не було передбачене законодавством України в той час, та не передбачене на час розгляду заяви про перегляд рішення. Відповідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права , у тому числі від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи, висновок ВССУ по даній справі, що під час коли сторони були співвласниками домоволодіння мали у спільному користуванні земельну ділянку площею 694.0 кв.м., що відносилось до речового права, врегульованого ст. 396 ЦК України, без визначення порядку користування нею, суд вважає, що з припиненням співвласності на домоволодіння, припинилися підстави для спільного користування на цю земельну ділянку. При цьому, виходячи з обставин справи, з припиненням у сторін права на спільне користування земельною ділянкою, до того не був врегульований порядок користування нею ( ст. 358 ЦК України), вона не розподілена в натурі за домовленістю між сторонами (367 ЦК України) . Згідно ч. 2 ст. 377 ЦК України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною земельною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. На підставі викладеного суд вказує, що за правовими наслідками виділення частки майна зі спільного майна в натурі є ідентичним відчуженню майна для нового власника, тому до вирішення виділення позивачем в натурі частки вказаної земельної ділянки з відповідними межами та площею відносно частки яка залишиться у користуванні [PERSON], позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення паркану є передчасними та не підлягають задоволенню. Без встановлення «меж» де закінчуються права [PERSON] суд не має можливості встановити «межі» де порушені права [PERSON] ( ст. 13 ЦК України). Також, виходячи з положень ст. 386 ЦК України не має доведених підстав для задоволення позову, щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п.2 ч.3 ст.429 УПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення. Суд звертає увагу, що виходячи з матеріалів справи первинне рішення від 13.07.2015 року не виконане, та спірні правовідносини тривають по цей час. Таким чином, суд робить висновок, що за результатами перегляду судового рішення по справі за заявою [PERSON] необхідно скасувати судове рішення по справі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог [PERSON]

Outcome: approved