Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 14 травня 2018 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2018 року, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЗП № 036746, виданого головою Зеленівської сільської Ради народних депутатів 12 грудня 2001 року, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,37 га, розташована на території Зеленівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Вказаним рішенням суду визнано недійсним укладений між сторонами договір оренди вищезазначеної земельної ділянки від 01 березня 2015 року. Розпорядженням голови Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області від 11 березня 2019 року № 048 було створено комісію по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам, та затверджено її склад. За результатами засідання комісії, яке відбулося 01 серпня 2019 року, було затверджено Акт оцінки нанесених збитків [PERSON] . Актом оцінки нанесених збитків, складеним комісією Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області, від 01 серпня 2019 року, встановлено, що розмір нанесених [PERSON] за 2018 рік збитків становить 50684 гривні 65 копійок. При цьому, як було встановлено, для розрахунку завданих збитків комісією було взято площу земельної ділянки (5,37 га), затрати на обробіток, посів землі, збір врожаю та сплату податку (18910 гривень 55 копійок), середню врожайність соняшнику по району в 2018 році (16,2 ц.), середню ціну соняшнику в 2018 році (8000 грн.). Додаткових доказів, які не досліджувалися судом при первісному розгляді цієї справи, сторони суду не надали. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, відшкодування збитків. Згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 416 ЦК України). Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, під час розгляду даної справи суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07.08.2019 по справі № 179/1367/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 83692757), та зазначає таке. Відповідно до частин першої, третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Особа, яка вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які могли б бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Отже пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Позивач не довів, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Жодних доказів на підтвердження намірів позивача щодо обробітку спірної земельної ділянки (наприклад, доказів замовлення робіт з обробітку земельної ділянки під посів соняшника, здійснення закупівлі посівного матеріалу, добрив тощо), як і доказів реальної можливості отримати вказаний дохід позивач не надав, що вказує лише на теоретичне обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Отже, твердження позивача про можливість отримання прибутку від посіву соняшнику, а відтак про наявність упущеної вигоди в розмірі 50684,65 грн., є необґрунтованим припущенням. Суд визнає необґрунтованим твердження позивача про те, що в державному реєстрі речових прав містився запис за номером 10449248, який перешкоджав [PERSON] передати в оренду свою земельну ділянку іншій особі, або обробляти її самостійно, оскільки він не був би власником вирощеного врожаю. Так, відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а відтак позивач, знаючи про недійсність договору оренди, мав можливість самостійно приступати до обробітку власної земельної ділянки, оскільки докази чинення йому перешкод у цьому з боку відповідача відсутні. Доказів про намір позивача укласти договір оренди щодо його земельної ділянки з іншою особою, позивач суду не надав. Виходячи з наведеного, обставини, на які посилався позивач в обґрунтування заявленого позову, не були підтверджені в ході судового розгляду справи, у зв`язку з чим суд визнає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed