Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», який змінив своє найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 25.04.2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № HEHFA800000070. Відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 7835,78 доларів США із сплатою 16,92 % річних з кінцевим терміном повернення до 24.04.2013 року. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитну кошти в розмірі 7835,78 доларів США. В якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань щодо погашення кредиту та інших платежів, передбачених договором, між Позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки від 25.04.2008 року, за умовами якого поручитель зобов`язалася в повному обсязі відповідати перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. В порушення умов кредитного договору, а також вимог ст.ст. 509,526, 1054 ЦК України [PERSON] свої зобов`язання не виконав, не здійснив погашення кредиту у визначенні в договорі строки, у зв`язку з чим станом на 08.12.2016 року має заборгованість у розмірі 23 093,16 доларів США, із яких: 4 136,83 доларів США - заборгованість за кредитом; 927,98 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 363,29 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 16 665,06 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Із цієї суми заборгованості віднімається сума в розмірі 5549,33 доларів США, яка була стягнута рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 27.02.2012 року, а тому з відповідачів підлягає стягненню на користь банку різниця у розмірі 18 072,98 доларів США. З огляду на викладене, приписи ст.ст. 525-526, 530ЦК України позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 4 067,92 доларів США, що за курсом 26,02 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.12.2016 року складає 105 847,28 грн. за кредитним договором № HEHFA800000070, а також судові витрати. Ухвалою суду від 10.05.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві відповідачі позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Зазначили, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 27.02.2012 року було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 5549,33 доларів США. Отже після звернення позивача з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 27.02.2012 року засвідчує такі зміни. Таким чином, у зв`язку з ухваленням судового рішення про дострокове стягнення заборгованості, позивач втратив можливість нараховування та стягнення з них відсотків за користування кредитними коштами, комісійних, неустойок, оскільки їх нарахування поза строками дії кредитного договору не передбачено. Натомість кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, яка регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15-ц. Крім того, відповідачами виконано рішення суду від 27.02.2012 року, що підтверджується відповідними квитанціями та листом Дніпровського РДВС м.Херсона ГТУЮ у Херсонській області (а.с.60-65). У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відповідач безпідставно зазначив про повне погашення заборгованості, оскільки в рішенні суду була зазначена заборгованість станом на 22.08.2011 року. Кошти, які надійшли на виконання рішення суду були отримані через виконавчу службу, але цих коштів виявилось недостатньо для погашення заборгованості за кредитним договором, адже ухвалення рішення не зупинило дію договору відповідно нарахування відсотків та пені. Представник відповідача [PERSON] надала заперечення на відповідь на відзив в яких зазначила, що доводи позивача є безпідставними оскільки у зв`язку із зверненням до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13. Просила стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Представник позивача надав відповідь на заперечення на відзив, в якій зазначив, що посилання позивача на строк дії договору змінено на підставі рішення суду є безпідставними, оскільки кредитний договір вчинений у письмовій формі, то і усі зміни вчиняються у письмовій формі. Вказані зміни повинні бути оформлені додатковою угодою та засвідчені підписами сторін. Враховуючи, що жодних угод про зміну строку виконання зобов`язання укладено не було, то сторони продовжують керуватися умовами кредитного договору № HEHFA800000070 від 25.04.2008 року. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то вважав, що заявлений розмір значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, крім того така сума є не співмірною зі складністю цивільної справи. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», що змінив своє найменування на АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № HEHFA800000070. Відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 7835,78 доларів США із сплатою 16,92 % річних з кінцевим терміном повернення до 24.04.2013 року. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитну кошти в розмірі 7835,78 доларів США. В якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань щодо погашення кредиту та інших платежів, передбачених договором, між Позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки від 25.04.2008 року, за умовами якого поручитель зобов`язалася в повному обсязі відповідати перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У зв`язку з порушенням позичальником умов договору банк у вересні 2011 року звернувся до суду з позовом про стягнення з боржника та поручителя кредитної заборгованості, що виникла станом на 22.08.2011 року в сумі 5549,33 доларів США, що за курсом 7,98 грн. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядженню НБУ від 25.08.2011 року, складає: 44 283,66 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 4136,83 дол. США, заборгованість за відсотками - 507,27 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 376,08 дол. США, а також штрафів: штраф (фіксована частина) - 31,33 дол. США, штраф (процентна складова) - 262,76 дол. США.. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 27.02.2012 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HEHFA800000070 від 05.02.2008 року в розмірі 5549,33 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 25.08.2011 року, складає 44 283,66 грн. Отже, після звернення позивача з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 27.02.2012 року засвідчує такі зміни. Такий правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа №310/11534/13-ц, провадження №14-154цс 18) Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами укладеного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку за кредитом, який наданий на п`ять років до 05.02.2013року. Відтак, у межах строку кредитування до 05.02.2013 року відповідач мав, зокрема повертати позивачу кредит і сплачувати проценти щомісячними платежами відповідно до графіку погашення. Починаючи з 24.04.2013 року відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю суму за договором, а не вносити її обов`язковими платежами, оскільки останні були розраховані в межах строку кредитування, а враховуючи звернення позивача з позовом до суду строк виконання договору в повному обсязі, настав 07.09.2011 року. Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. За таких обставин, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, яка регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження10-14цс18). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Що стосується вимог відповідача [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, позивач надав договір про надання правової допомоги №05/19 від 11.01.2019 року, укладений між АО «»Жованник і партнери» та [PERSON] , додаткову угоду №1 від 11.01.2019 року в якій зазначено, що розмір гонорару адвоката складає 10 000 грн. (п.1.1 додаткової угоди), акт приймання-передачі виконаних робіт від 18.03.2019 року, розрахунок розміру витрат пов`язаних з наданням правової допомоги, яким вартість робіт оцінено у сумі 12 000 грн. Проте в порушення вимог законодавства відповідачем не надано документ, що свідчать про оплату гонорару у розмірі 10 000 грн., у зв`язку з чим суд відмовляє у стягненні витрат на правову допомогу з позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 1048,1050,1054 ЦК України,

Outcome: dismissed