Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON], [PERSON], де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області, про виселення відповідачів разом із неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON] Суріком, [INFO], із квартири № 77, що знаходиться в будинку № 89 по вул. 6 Грудня м. Олександрії. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 22 липня 2008 р. між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір у вигляді кредитної лінії у розмірі 42\~390 дол. США на строк до 22 липня 2018 р. В забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту того ж дня було укладено договір іпотеки . Згідно п. 33.3 договору іпотеки відповідачка надала в іпотеку квартиру № 77, яка розташована в будинку № 89 по вул. 6 Грудня м. Олександрії і належить їй на підставі договору купівлі-продажу. Відповідачка не виконала умов договору. 15 липня 2009 р. суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначену квартиру шляхом її продажу. Звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ст. 109 ЖК України є підставою для виселення всіх мешканців. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання на повторний виклик не зявилися. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Від служби у справах дітей Олександрійської міської ради як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника. Проти задоволення позовних вимог зазначена служба заперечує з огляду на житлові інтереси малолітніх дітей, які зареєстровані в квартирі. Дослідивши докази, що їх надав позивач, та оцінивши доводи, викладені в позовній заяві, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Суд встановив, що 22 липня 2008 р. між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір у вигляді кредитної лінії у розмірі 42\~390 дол. США на строк до 22 липня 2018 р. Позичальник отримав кредит на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки є квартира № 77, яка розташована в будинку № 89 по вул. 6 Грудня м. Олександрії і належить відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2007 р. До складу сімї відповідачки належать її чоловік [PERSON] та їх неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 15 липня 2009 р. Олександрійський міськрайонний суд ухвалив заочне рішення, а 6 листопада 2009 р. - додаткове рішення, звернувши стягнення на предмет застави шляхом продажу з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу з іншою особою. У задоволенні позову про виселення [PERSON] з квартири, що є предметом застави, та про зняття її з реєстраційного обліку відмовив. 23 грудня 2014 р. позивач надіслав вимогу відповідачам про звільнення житлового приміщення з усіма членами їх сімї, а 25 травня 2015 р. предявив позов про виселення з квартири позичальника [PERSON] разом з усіма членами її сімї. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути позбавлений цього права інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правовідносини, що виникли з приводу іпотеки (застави) регулюються нормами ЦК України, ЖК України, Законом України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Такі правові висновки зроблено Верховним Судом України у справах № 6-1049цс15, № 6-39цс15, № 6-2940цс15. Оскільки квартира придбана не за рахунок кредиту (13 квітня 2007 р., до укладення договору кредиту), іншого постійного жилого приміщення відповідачам не запропоновано, відтак й підстав для задоволення позову немає. В цьому взаємозвязку заслуговують на увагу також й житлові інтереси неповнолітніх дітей. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку (ч.1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»). Крім того, варто зазначити , що вже існує рішення суду про відмову в позові про виселення відповідачки [PERSON], яке не скасоване. З огляду на викладене суд не вбачає правових підстав для виселення відповідачів та їх дітей з жилого приміщення. В звязку із відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати останньому не компенсуються.

Outcome: dismissed