Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У серпні 2020 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] посилається на те, що 30 років перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . У 2009 році Броварським міськрайонний судом Київської області шлюб розірвано і позивач стала проживати в с. Підлісся, Броварського району Київської області. Позивач вказує, що наприкінці травня 2020 року до села приїхав відповідач та почав розповідати про [PERSON] неправдиву інформацію. Відповідач зазначив, що позивачка хворіє на жіночу хворобу і через це її вигнали із роботи, також вказав, що остання не пускає його жити до квартири, що знаходиться в місті Бровари. Позивач вказала на те, що ніколи не хворіла жіночою хворобою, а звільнена була за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Також остання зазначила, що проживає у селі Підлісся, Броварського району, Київської області, а тому фізично не може створювати перешкод для відповідача у квартирі, що знаходиться у місті Бровари. Враховуючи викладене, [PERSON] , вважає, що поширенням недостовірної інформації стосовно неї завдало шкоди її немайновим інтересам та порушило честі і гідність позивача. [PERSON] просить стягнути із відповідача 100 000 гривень моральної шкоди, через те, що отримала душевні страждання та зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно позивача інформацію. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 16). Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Н.М. Петришин від 10 грудня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] у судовому засідання позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Обставини справи, що встановлені судом Із копії трудової книжки [PERSON] , видно, що остання звільнена із займаної посади 10 вересня 2009 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за вислугу років. 16 червня 2020 року [PERSON] звернулась до начальника Броварського ВП ГУНП в Київській області із заявою в якій просила прийняти міри щодо [PERSON] , оскільки останній приїжджаючи в село Підлісся ходить по селу і псує репутацію та авторитет [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивача та відповідача знає давно. Була свідком того, що коли перебувала в магазині відповідач казав, що його дружина хворіє на жіночу хворобу та через це її вигнали із роботи. У магазині знаходилось приблизно 5 людей. Коли він це казав [PERSON] у магазині не перебувала. Відповідач казав, що [PERSON] не пускає його в квартиру, де він прописаний. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що їй казали люди, що колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] нарікав на [PERSON] , що остання хворіє на жіночу хворобу та внаслідок чого її вигнали з роботи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивача знає, а відповідача лише бачила. Коли перебувала у магазині, то чула, що відповідач казав, що жінка хворіє. [PERSON] стояла у черзі, двоє людей мовчали, а один весь час говорив, що вона неадекватна людина і звільнена з роботи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сином сторін. Під час розмови в магазині присутнім не був, але десь через тиждень після розмови продавець сказала, що батько розповідав про матір погані речі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що має приятельські стосунки із позивачем. [PERSON] деякий час жила у [PERSON] . Остання та її чоловік допомагали позивачу, бо її стан був дуже важкий. Пожила близько одного місяця і пішла зняла кімнату в гуртожитку. Коли у відповідача стався інсульт, [PERSON] опікувалась за ним. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Так, згідно ст.ст. 3, 32 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною (ч.1 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч.4,7 ст.277 ЦК). У постанові Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п. 1), зазначено, що беручи до уваги зазначені вище конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (пункти 24, 25 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року). Пунктом 15 Постанови передбачено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, с сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (п.15 постанови). Згідно п. 18, 19 Постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Визначення оціночних суджень закріплено у ст. 30 Закону України «Про інформацію» і це є, за винятком образи чи наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Таким чином, за змістом статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності Фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського СУДУ з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа, у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. У даному випадку, наведені позивачем висловлювання є оціночними судженнями, а не фактичними даними, які можна підтвердити або спростувати. Відтак, порушення норм чинного законодавства, за які особу може бути піддано відповідальності немає. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами і доповненнями), обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. В даному випадку, вимога позивача про відшкодування їй завданої моральної шкоди є безпідставною і не підлягає задоволенню, оскільки остання не довела факти поширення якої-небудь негативної інформації про неї, а також настання негативних наслідків для неї від поширення такої інформації. Остання не обґрунтувала, в чому проявились її особисті страждання, яких саме втрат вона зазнала через висловлювання відповідача, не навела жодного аргументу чи обгрунтування щоб прив`язати будь-які немайнові особисті втрати до висловлювань [PERSON] , що не відповідає засадам законодавства про відшкодування моральної шкоди. Відтак, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою. З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed