Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 25 червня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] \~, [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа: державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Водолазська Наталя Володимирівна про визначення частки, що є спільною сумісною власністю, визнання права власності в порядку спадкування та припинення спільної сумісної власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано 27 жовтня 1979 року, придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі- продажу від 04 березня 1980 року. [INFO] померла [PERSON] та залишила заповіт за яким її право на частку у праві спільної сумісної власності у квартирі за адресою [ADDRESS] переходить її сину [PERSON] . 15 вересня 2009 року Першою дніпровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 938/2009 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом від імені [PERSON] , що є спадкоємцем за заповітом першої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 05 січня 2019 року Першою дніпровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 172/2019 року на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом від імені [PERSON] , що є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] 19 листопада 2019 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, в зв`язку з неможливістю встановити обсяг спадкової маси. В зв`язку зі смертю [PERSON] та [PERSON] позивачі не можуть реалізувати своє право на прийняття спадщини за законом без виділення частки померлого у спільному майні, тому просили суд: визначити частину померлої [PERSON] , що є спільною сумісною власністю, як Ѕ частку в квартирі за адресою [ADDRESS] ; визначити частину померлого [PERSON] , що є спільною сумісною власністю, як Ѕ частку в квартирі за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на Ѕ частку кв. [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на Ѕ частку кв. 5, яка розташована за адресою [ADDRESS] . (а.с. 1-3) 30 липня 2020 року на адресу суду відповідачем надано відзив в якому останній зазначив, що позивачами при подачі позовної заяви не доведено порушення їх прав відповідачем, а тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.61-63). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 25 червня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.39). Ухвалою судді від 01 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] \~, [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа: державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Водолазська Наталя Володимирівна про визначення частки, що є спільною сумісною власністю, визнання права власності в порядку спадкування та припинення спільної сумісної власності (а.с. 40-41). 27 липня 2020 року від представника позивачів надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 47). Ухвалою суду від 27 липня 2020 року задоволено клопотання та витребувано з Першої дніпровської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи [PERSON] , який помер [INFO] , а також завірену належним чином копію спадкової справи [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 56-57). Державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Водолазська Н.В. на адресу суду направила заяви про розгляд справи за її відсутності (а.с. 44,68,132 ) 20 жовтня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду (а.с. 125). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримав наполягав на їх задоволенні (а.с.133). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Обставини встановлені судом [PERSON] та [PERSON] з 27 жовтня 1979 року перебували в шлюбних відносинах, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] (а.с. 11). Перебуваючи у шлюбі [PERSON] придбав у [PERSON] 13/100 частин жилого з п/подвал, дерев`яномазаного, обкладеного цеглою, будинку, загальною площею 121,4 кв.м з відповідною частиною надвірних побудов, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі- продажу від 04 березня 1980 року (а.с. 9-10). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 13) та залишила заповіт від 18 листопада 2004 року, за яким за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповіла сину [PERSON] (а.с. 100). 15 вересня 2009 року Першою дніпровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 938/2009 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом від імені [PERSON] , що є спадкоємцем за заповітом першої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 99). [PERSON] є рідним сином померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, згідно якого [PERSON] змінювала прізвище « [PERSON] », « [PERSON] » (а.с. 108-110 на звороті). 15 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] (а.с. 113) Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 18 листопада 2019 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій, а саме в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , з підстав не можливості встановити обсяг спадкової маси (а.с. 114-115) [INFO] помер [PERSON] (а.с. 79) та залишив заповіт від 25 травня 2018 року, за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповів [PERSON] (а.с. 82). 20 березня 2019 року Першою дніпровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 172-2019 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом від імені [PERSON] , що є спадкоємцем за заповітом першої черги після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 78). 15 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 95) Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 19 листопада 2019 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій, а саме в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , з підстав не можливості встановити обсяг спадкової маси (а.с. 96-97) Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 05 червня 2018 року станом на 31 грудня 2012 рік в інвентаризаційній справи за адресою [ADDRESS] містяться відомості про право власності на 13/100 часток домоволодіння (у тому числі кв. [ADDRESS] ) за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 04 березня 1980 року , посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-2320, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу № 351 за реєстровим № 38 (а.с. 86 ). Відповідь КП «ДМБТІ» ДОР від 19 серпня 2019 року містить аналогічні відомості (а.с. 91 на звороті). Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно. Норми права які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі\~статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною\~сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей\~22,\~25,\~27-1 КпШС\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 27 жовтня 1979 року, спірна квартира придбана 04 березня 1980 року, отже дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 355\~Цивільного кодексу України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до\~ст. 368 Цивільного кодексу України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Разом з тим, ч. ч. 1, 2 ст. 372\~ЦК України, передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Визначаючи розмір частки [PERSON] та [PERSON] у квартирі, суд враховує презумпцію рівності часток у майні, що було придбане у шлюбі, та доходить висновку, що розмір частки становить 1/2 частина квартири. Статтею 1226 ЦК України\~визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Враховуючи вищевикладене, успадковуватися після смерті [PERSON] та [PERSON] може лише по 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частин першої та другої\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша\~статті 70 СК України). Відповідно до\~статті 8 ЦК України\~якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Пунктом 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня\~\~\~2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснено, що для оформлення\~\~права\~\~на\~\~спадщину\~\~закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі №\~\~640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18) зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. На підставі вищенаведеного суд вважає за необхідне відмовити позивачам в частині визначення розміру за померлими [PERSON] та [PERSON] . Позивачі у встановленому законом порядку звернулися до державного нотаріуса для оформлення спадщини на нерухоме майно та їм було відмовлено в зв`язку з неможливістю встановлення обсягу спадкової маси. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не може бути перешкодою у набутті позивачем права на вищезазначені частки квартир. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є усі достатні підстави для визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування на Ѕ частку кв. [ADDRESS] та визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29) На підставі викладеного та

Outcome: partial