Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Трамвай» про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 22 червня 2017 року вона була прийнята на посаду начальника відділу збору виторгу Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Трамвай». 05 грудня 2018 року вона звернулась до директора із заявою про звільнення її за ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про оплату праці та умов колективного договору на 2017-2018 роки КП КМР «Трамвай» в частині терміну виплати заробітної плати. На підставі її заяви та в порушення вимог трудового законодавства наказом від 05 грудня 2018 року вона була звільнена за ч.1 ст.36 КЗпП України за домовленістю сторін замість звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Крім цього, позивачу також не виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 30 447,00 грн., у зв`язку із чим середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 9 226,40 грн. З огляду на викладене та з урахуванням уточнень до позову, просить суд визнати незаконним наказ КП КМР «Трамвай» про звільнення [PERSON] № 247 від 05 грудня 2018 року та змінити формулювання наказу про її звільнення № 247 від 05 грудня 2018 року в частині причин звільнення, а саме: з ч.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України; стягнути з КП КМР «Трамвай» невиплачену вихідну допомогу на користь [PERSON] в розмірі 30 447,00 грн., стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на користь [PERSON] , а також моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Представник відповідача надав суду відзив на позов, у якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що позивач була звільнена за власним бажанням та не вимагає поновлення на роботі, тобто не визначає саме звільнення як порушення своїх прав. Скасування наказу про звільнення унеможливлює задоволення вимоги про внесення змін до наказу, оскільки в скасований наказ зміни не вносяться. Сам наказ відповідає вимогам законодавства, оскільки в ньому зазначена вірна причина звільнення відповідно до вимог ст.36 КЗпП України. Заяви, клопотання учасників справи: 04 лютого 2019 року позивачем надана заява про усунення недоліків до позову. 04 березня 2019 року позивача надана заява про збільшення позовних вимог. 22 квітня 2019 року представником відповідача надане клопотання - пояснення щодо вимог позивача. 02 травня 2019 року представником відповідача надані заперечення про збільшення позовних вимог. 03 травня 2019 року представником позивача надані пояснення та долучені додаткові докази. В судове засідання представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилався на обставини викладені в позові. Просить суд визнати незаконним наказ КП КМР «Трамвай» про звільнення [PERSON] № 247 від 05 грудня 2018 року та змінити формулювання наказу про її звільнення № 247 від 05 грудня 2018 року в частині причин звільнення, а саме: з ч.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України; стягнути з КП КМР «Трамвай» невиплачену вихідну допомогу на користь [PERSON] в розмірі 30 447,00 грн., стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на користь [PERSON] по день винесення рішення, а також моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Представник відповідача Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Трамвай» Вергун Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову, надала суду відзив на позовні вимоги, де просить суд відмовити в задоволенні позову. Процесуальні дії суду 14 січня 2019 року ухвалою суду позов залишено без руху. 11 лютого 2019 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 22 червня 2017 року [PERSON] була прийнята на посаду начальника відділу збору виторгу Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Трамвай», що вбачається з копію трудової книги (а.с.7-8). 05 грудня 2018 року [PERSON] була звільнена за ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, про що був виданий наказ 05 грудня 2018 року № 247 на підставі заяви позивача (а.с.4). Як встановлено в судовому засіданні, під час виконання обов`язків позивачу [PERSON] заробітну плату відповідач виплачував із порушенням строків її виплати, що вбачається з довідки від 25 квітня 2019 року № 25, яка видана Головним бухгалтером КП КМР «Трамвай» [PERSON] Так, як вбачається із заяви позивача [PERSON] , остання 05 грудня 2018 року оформила заяву на ім`я директора КП КМР «Трамвай» про її звільнення за власним бажанням відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України із виплатою їй вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, у зв`язку з тим, що на підприємстві порушується законодавство про працю та не виконуються умови колективного договору. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є визнання наказу незаконним, зміна формулювання наказу, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з трудових правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу законів про працю України. Оцінка суду Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин 1 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно до ст.55 Конституції України, «кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб….Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань». Ст.68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13, де вказано, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Як вбачається зі заяви позивача [PERSON] , остання оформила заяву на ім`я директора КП КМР «Трамвай» 05 грудня 2018 року про її звільнення за власним бажанням відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з тим, що на підприємстві порушується законодавство про працю та не виконуються умови колективного договору, а саме п.4.15 колективного договору підприємства (а.с.5). Так, аналізуючи вищезазначені норми та встановлені обставини справи, є підстави для зміни причин звільнення [PERSON] зі ч.1 ст.36 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Згідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачу на виконання вимог ст.44 КЗпП України, у зв`язку зі звільнення позивача за ч. 3 ст.38 КЗпП України на її користь підлягає виплаті сума вихідної допомоги в розмірі 30 775,47 грн. = 10 258,49 грн. середньомісячна заробітна плата х 3 місяці, але з урахуванням вимог позивача, де остання просить стягнути лише 30 447 грн. суму вихідної допомоги, тому саме така сума підлягає стягненню на її користь. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина четверта статті 235 КЗпП України). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Але, як встановлено в судовому засіданні, позивача було звільнено за ч.1 ст.36 КЗпП України, за якою не передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, а тому на час звільнення відповідачем не нараховані та не здійснені зазначені виплати, у зв`язку з чим посилання позивача на наявність затримки розрахунку при звільнення та застосування судом ст.117 КЗпП України є безпідставними. Окрім цього, вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Трамвай» про звільнення позивача № 247 від 05 грудня 2018 року не підлягають задоволенню, оскільки визнання наказу про звільнення незаконним автоматично скасовує його та тягне поновлення на роботі позивача, а також унеможливлює задоволення вимог позивача про вчинення до нього змін. Так вимоги про поновлення на роботі позивачем не заявлено та зі змісту наказу про звільнення вбачається, що він відповідає вимогам діючого законодавства щодо його оформлення. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Розглядаючи позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, з урахуванням моральних страждань останньої внаслідок порушення нормальних умов життя, що неправомірними суспільно-небезпечними діями відповідача завдано й майнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивача. Враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі 3 500 грн. Окрім цього, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України та з урахуванням задоволених вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1 536,80 грн.

Outcome: partial