Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Смілянська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що 25 жовтня 1991 року на підставу ордеру [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у кімнаті [ADDRESS] . В подальшому у цій кімнаті було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Будинок [ADDRESS] є об`єктом житлового фонду комунальної власності м. Сміла Оскільки відповідачі тривалий час в кімнаті не проживають, однак в добровільному порядку не знімаються з реєстрації, позивач вважає, що їх належить визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в судовому порядку. В судове засідання представник позивача не з`явилась, в направленій на адресу суду заяві просила розглядати справу у її відсутності та задоволити позов. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені шляхом розміщення оголошення про дату, час і місце розгляду справи на офіційному веб-сайті судової влади України та шляхом направлення судової повістки. Представник служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник виконавчого комітету Смілянської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча виконавчий комітету про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи проведено в порядку, передбаченому гл. 11 ЦПК України. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з житлових правовідносин. Як вбачається з акту приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність, на підставі рішення Смілянського виконкому № 1009 від 26.12.95 житловий будинок [ADDRESS] було передано в комунальну власність міста. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 січня 2021 року право власності на кімнату [ADDRESS] не зареєстроване. З повідомлення виконавчого комітету Смілянської міської ради від 26.08.2020 року встановлено, що документи на передачу у приватну власність вказаної квартири до відділу обліку, приватизації житла не надходили. Згідно з довідками відділу державної реєстрації виконавчого комітету Смілянської міської ради від 09.04.2021 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту від 25 січня 2021 року та довідки ОСББ «Сяйво-85» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в кімнаті [ADDRESS] з 01 березня 2020 року. Статтею 4 Житлового кодексу Української РСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Згідно зі ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Статтею 18 ЖК УРСР передбачено, що управління жилим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом, у межах, визначених власником. Відповідно до підпункту 1 пункту «а» статті 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів місцевих рад належить, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. Підпунктом 5 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до повноважень виконавчих органів міських рад належить облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. За змістом ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, у тому числі житловий фонд. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Згідно з п. 7 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, користування жилою площею у гуртожитках комунальної форми власності здійснюється виключно на підставі договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі ордера. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шести місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Абзацом 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що гуртожиток по [ADDRESS] , в якому зареєстровано місце проживання відповідачів, є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Сміла Черкаської області. Відповідачі не проживають у гуртожитку протягом тривалого часу, який перевищує встановлений шестимісячний строк, протягом якого зберігається право користування житловим приміщенням. Факт не проживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання також було встановлено актом обстеження та довідкою з місця проживання. Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідачів, повернуті до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами [PERSON] та [PERSON] понад шість місяців, судом також не встановлено. Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Щодо відповідачів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Разом з тим, ЦК України визначає різні обсяги цивільної дієздатності, зокрема фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років має часткову дієздатність (малолітня особа (ст. 31 ЦК України), а особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність фізичної особи (ст. 32 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] на момент розгляду і вирішення справи вже досяг шіснадцятирічного віку, а відповідач [PERSON] - повноліття. Відповідно до чинного законодавства вони набули достатнього обсягу дієздатності, щоб самостійно обирати місце проживання. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить стягнути документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 2270 грн. з кожного. Оскільки відповідач [PERSON] не досяг повноліття, судові витрати в частині пред`явлених до нього вимог підлягають стягнення з його матері [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: approved