Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] (позивач) подав до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідач), в якій просить визнати [PERSON], 26.03.1958р.н., такою, що втратила право на користування житлом квартирою №29 по вул. Куліша,11 в смт.Дашава Стрийського району Львівської області. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що він є одноособовим власником квартири [ADDRESS]. В 2007 році в своїй квартирі він зареєстрував відповідача [PERSON] В кінці 2013 року відповідач забрала всі свої речі та виїхала в Росію. Протягом 5 років вони не спілкуються та відповідач жодного разу не приїжджала. Відповідач не скористалася правом на подання відзиву. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, суду пояснив, що з [PERSON] вони перебували в цивільному шлюбі та 8 місяців проживали в смт. Дашава, а 5 років в м. Южне. Однак після закриття заводу, вони розійшлися і він не бачив її протягом 5 останніх років. Відповідач у судове засідання повторно не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання (шляхом скерування на зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача судової повістки (а.с. 20, 27, 38) та поміщенням оголошення про її виклик на офіційному сайті суду (а.с. 25-26, 36-37), про причини неявки суд не повідомила. Заяв та клопотань учасниками справи не подано. Процесуальні дії у справі. 30.10.2018 суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача (а.с.14). Ухвалою від 31.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.15-16). Ухвалою судового засідання від 20.12.2018 постановлено проводити розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та відкласти розгляд справи (а.с.21). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, всебічно, повно та обєктивно оцінивши кожний доказ окремо та в цілому, зясувавши всі фактичні обставини, що обґрунтовують вимоги позивача, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 23.11.2004., зареєстрованого в реєстрі за №285 (а.с.7) та витягом з Дердавного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.02.2014 (а.с.8). Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають [INFO], в даній квартирі зареєстрований власник [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-11). Як випливає з Акту встановлення факту умов проживання жителя [INFO] М.В. по вул. Куліша, 11/29, [PERSON] зареєстрована в даній квартирі та проживає по іншому адресу (а.с. 12). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] знає більше 20 років. 3-4 роки назад з ним проживала [PERSON]. Вона виїхала додому в Южний і з того часу він її не бачив. В квартирі позивача немає її речей. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його тестем. [PERSON] була співмешканкою позивача та проживала в смт. Дашава 2-3 місяці. Він один раз бачив її в м. Одеса більше 5 років назад. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення закріплені в статтях 319 та 321 ЦК України. За змістом частини 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Викладене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою 16 січня 2012 року за наслідком розгляду справи №6-57цс11. Крім цього, суд враховує висновок Верховного суду, висловлений 27.02.2019 у справі №357/7940/16-ц, згідно з яким цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сімї власника. Також, при вирішенні спірних правовідносин суд враховує норми статей 316, 317 ЦК України, статті 3 СК України, статті 64 ЖК України та зважаючи на вимоги статті 9 Конституції України, статті 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» (29 червня 2004 №1906-IV) положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг субєктивних прав та юридичних обовязків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони по справі перебували у фактичних шлюбних правовідносинах (перебували в цивільному шлюбі) до 2013 року. Позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач зареєстрована в даній квартирі, однак не проживає в ній з 2013 року без поважних причин. Надати оцінку аргументам відповідача суд позбавлений можливості, оскільки такі ним не наведені. Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності та беручи до уваги те, що відповідач не проживає у вказаному житлі понад один рік без поважних причин, в звязку з чим, зважаючи на вимоги частини 2 ст. 405 ЦК України, втратила право на користування цим житлом, тому суд вважає позовні вимоги підставними і такими, що підлягають до задоволення. На підставі статей 319, 391, 405 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved