Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Полтава-Банк» на користь позивачки у відшкодування матеріальної шкоди 15929 грн. 79 коп., у відшкодування моральної 5\~000 грн. та 3\~000 грн. витрат на правову допомогу. У решті позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Полтава-Банк» порушено питання про часткове скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову у позові щодо відшкодування моральної шкоди і витрат на правову допомогу. В апеляційній скарзі [PERSON] порушено питання про часткове скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення у частині достягнення відсотків за депозитом за період до 25.02.15 року. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, вважає, що скарги підлягають задоволенню частково. Згідно ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). З огляду на ч.1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Місцевим судом вірно встановлені фактичні обставини укладення 25.02.11 року договору банківського вкладу між сторонами у розмірі 15\~000 грн. на 6 місяців під 12,5% річних. Проте, відмовляючи у розірванні депозитного договору між сторонами та стягненні відсотків на час розгляду справи, місцевий суд виходив із того, що за закінченням 6-місячного строку позивачка звернулася до банку із вимогою про повернення коштів, але їй було у цьому відмовлено, а тому термін дії договору не продовжувався (а.с.100). Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна унаслідок невідповідності його обставинам справи та нормам матеріального права. На підставі ч.2 ст.1060 ЦК України, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Як убачається із ч.4 зазначеної статті, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Сама позивачка наполягає на тому, що вона до банку із заявами про повернення коштів та розірвання договору не зверталася, а тому договір є чинним. У справі відсутні будь-які документальні докази протилежного, як місцевий суд так і суд апеляційної інстанції розяснювали представникові відповідача можливість надання заяви позивачки такого змісту, або відповідей банку про відмову у видачі коштів, але таких клопотань від представника банку не надходило. Таким чином, дійсним предметом спору між сторонами є час припинення дії договору та розмір відсотків, що підлягають нарахуванню. За таких обставин, з огляду на ч.4 ст.1060 ЦК, спірний договір на умовах видачі на вимогу діє до цього часу, а вимоги позивачки розірвати його із 25.06.15 року із нарахуванням відповідних відсотків закону не суперечать. Стягненню на користь позивачки підлягають 15\~000 грн. вкладу та 7\~500 грн. відсотків (12,5% річних за період із 25.02.11 року по 25.02.15 року), а усього 22\~500 грн. Крім того, задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції урахував глибину фізичних і моральних страждань, вимушених змін у житті [PERSON], яка є пенсіонеркою, людиною похилого віку, котра унаслідок неправомірних дій працівників банку була на тривалий час позбавлена власних заощаджень(а.с.100). З таким висновком місцевого суду також погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. За змістом ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Сама позивачка протягом справи наполягала на тому, что після повідомлення їй працівниками міліції про викрадення коштів із банківських рахунків в установленому законом порядку за розірванням договору та за отриманням коштів до банку із 2011 року не зверталася. Будь -яких обєктивних причин, які б перешкоджали такому зверненню із справи не убачається, будь- які докази відмови банку у розірванні договору та у поверненні коштів у справі відсутні. Таким чином, за відсутності фактичних відомостей про порушення прав позивачки на отримання своїх коштів, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Посилання апелянта ПАТ «Полтава-Банк» на завищену оплату праці адвоката не ґрунтується на законі, оскільки розрахунок гонорару (а.с.87) здійснено у межах Закону України «Про гранічний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України пропорційному зменшенню підлягає відшкодування витрат, повязаних із оплатою правової допомоги адвоката до 2\~000 грн. За таких обставин апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення місцевого суду скасуванню із постановленням нового по суті заявлених вимог.

Outcome: partial