Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою по [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є колишнім власником житла, який під час укладення договору купівлі-продажу житла пообіцяв, що зніметься із реєстрації протягом 10 календарних днів з моменту укладення договору, що передбачено п. 3.1 вказаного договору. Однак відповідач з реєстрації до цього часу не знявся. Квартира за адресою [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності. В її квартирі зареєстрований тільки відповідач. В грудні 2021 року їй стало відомо, що відповідач виїхав за межі Івано-Франківської області, де проживає останній їй не відомо. Таким чином з червня 2020 року по даний час, на протязі більше року, відповідач по місцю своєї реєстрації не з`являвся і весь тягар по утриманню помешкання та сплаті комунальних платежів лежить виключно на ній. Натомість реєстрація відповідача у її житлі створює перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні її власністю, так як відповідач не є членом сім`ї, ні наймачем, ні якоюсь іншою особою, що має право користування квартирою. Таким чином реєстрація у квартирі відповідача перешкоджає їй у здійснені права власності, так як вона не може розпоряджатися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном тільки через те, що у належній їй квартирі зареєстрований відповідач. З огляду на викладена вона вимушена звертатися за захистом свого права до суду. Позивачка звернулася до суду зі заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 17). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 10.12.2021 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. 28.12.2021 позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та проти заочного розгляду справи не заперечує. Від відповідача будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляв він про причини своєї неявки в судові засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Хомин Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 925, позивачка [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 5-7) Відповідно до п. 3.1 вищевказаного договору продавець зобов`язався знятися з реєстрації постійного місця проживання осіб, що проживають (зареєстровані за постійним місцем проживання), виселити інших осіб, які проживають у вказаній квартирі, протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту з моменту укладення та підписання цього договору. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 213305660, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с. 9). У спірній квартирі в даний час зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними, виданої ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради № 594483 від 08.12.2021 (а.с.11). Згідно з актом від 10.12.2021, складеним комісією ТзОВ «М-Монтаж» в складі заступника директора Стасюка Н.П., майстра [PERSON] , начальника дільниці Дуди О.М. у присутності двох свідків, [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2020 року (а.с. 12). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України \~та статті 1 Першого протоколу до Конвенці про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого\~протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі\~ст. 321 ЦК України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Відповідно до\~ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В ст. 391 ЦК України\~вказано, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 Цивільного кодексу України\~та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі\~ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. У ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування\~та\~вільний вибір\~місця\~проживання\~в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення власності на житлове привішення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Судом встановлено, що після укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] продавець [PERSON] , який є відповідачем по справі, в порушення вимог п. 3.1 вказаного договору не знявся з реєстрації з квартири, протягом 10 (десяти) днів з моменту укладення вказаного договору, а саме з 20.06.2021. При цьому відповідач мав право користування спірним житлом згідно зі законом як власник квартири. Однак у подальшому його право власності на житло припинилось у зв`язку з відчуженням ним квартири позивачці. Втративши право власності, відповідач втратив і похідне право - право користування відчуженим житлом, оскільки іншого умови договору купівлі-продажу не передбачали. Водночас відповідач не належить до складу родини позивачки, квартира на підставі договору купівлі-продажу належить останній, а відповідач у свою чергу зареєстрований, але не мешкає у вказаному житловому приміщенні, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивачки на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає останній вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316,\~318 Цивільного кодексу України). Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивачки права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивачки виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у квартирі зареєстрований відповідач. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Оскільки відповідач не проживає в квартирі, є колишнім власником, доказів наявності підстав для збереження за ним права користування житловим приміщенням суду не надано, витрати на утримання житлового приміщення ним не сплачуються, своєю реєстрацією в квартирі відповідач перешкоджає позивачці в реалізації нею свого права на користування та розпорядження квартирою, право користування є похідним від права власності, тому у суду є підстави для задоволення позову, оскільки з переходом права власності на квартиру до [PERSON] відповідач втратив право користування нею. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved