Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивач за первинним позовом) подав до суду позов до [PERSON] (відповідачка за первинним позовом), у якому просить позбавити [PERSON] права користуватися житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та стягнути з неї судовий збір у сумі 704,80 грн. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що відповідачка є дружиною його сина, яку він після реєстрації шлюбу зареєстрував у своєму житловому будинку. Однак син подав до суду заяву про розірвання шлюбу. Відповідачка більше року постійно проживає за кордоном, участі у витратах по утриманню будинку не бере. З 10 жовтня 2017 року відповідачка без поважних причин не проживає у будинку, в якому зареєстрована, хоча жодних перешкод у користуванні житловою площею їй не чиниться. 19.03.2019 відповідачка за первинним позовом [PERSON] подала зустрічну позовну заяву (а.с.35-37), в якій просить зобов`язати [PERSON] (позивача за первинним позовом) усунути перешкоди у користуванні нею будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом надання ключів від вхідних дверей вищенаведеного будинку та виділення у даному будинку їй і її дітям однієї кімнати з можливістю подальшого спільного користування підвальним приміщенням, кухнею, ванною, туалетом, загальним коридором, сходовою кліткою. Судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка за зустрічним позовом (відповідачка за первинним позовом) [PERSON] покликається на те, що 27.01.2007 вона уклала шлюб з сином відповідача. Від шлюбу у них народилося двоє дітей. Протягом десяти років вони з чоловіком проживали у будинку відповідача, сплачували комунальні платежі, вели спільне господарство. Після того як її чоловік почав вчиняти по відношенню до неї фізичне насильство, вона змушена була піти проживати до своєї матері та під тиском відповідача і її чоловіка віддати ключі від будинку. Відповідач змінив замки у вхідних дверях, тобто спеціально вчинив перешкоду в користуванні нею житловим будинком, в якому вона зареєстрована. Вона не мала змоги забрати свої речі, відповідач не пускає її навіть на подвір`я свого будинку. Твердження [PERSON] у первісному позові про те, що вона без поважних причин не проживає за зареєстрованою адресою, не відповідають дійсності. Вона не має свого постійного місця проживання і разом з сином повинна проживати у будинку своєї матері, де проживає також її сестра з сім`єю та брат. Вважає, що вона була протиправно позбавлена права користування жилим приміщенням, яке розташоване по [ADDRESS] . Позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.49-53), в обґрунтування якого покликаючись на те, що [PERSON] не проживає у його будинку з 9 жовтня 2017 року по причині постійних сварок, непорозумінь з чоловіком. Вона неодноразово била чоловіка і його дружину, обзивала їх нецензурними словами. [PERSON] після цих сварок пішла з будинку, забравши з собою свої особисті речі та молодшого сина. Його син допоміг перевезти всі речі [PERSON] до дому її матері. Вона неодноразово по телефону сварилася і вимагала гроші за спільно нажите майно і автомобіль. Замки на вхідних дверях вони не міняли. Крім цього, відповідачка жодного разу не платила за комунальні платежі. Відповідачка після того як переїхала від них, одразу поїхала в Польщу на заробітки, вихованням молодшого сина не займається, а до старшого сина, який живе з батьком, навіть не телефонує. Відповідачка жодної поважної причини своєї відсутності не називає, всі її твердження, зазначені в зустрічній позовній заяві, є вигадками і не підтверджені жодними доказами. Таким чином підстав для задоволення зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком немає. У судовому засіданні позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] поданий ним позов підтримав повністю, зустрічний позов не визнав, проти його задоволення заперечив, суду пояснив, що замки на вхідним дверях у будинку він не міняв і перешкод у користуванні цим будинком не чинить. Вона сама пішла з будинку після сварки з чоловіком, забравши молодшого сина. Його син допоміг [PERSON] відвезти її речі до матері. Представник позивача за первинним позовом позов [PERSON] підтримав повністю, покликаючись на викладені у первинному позові обставини, зустрічний позов не визнав, покликаючись на викладені у відзиві на зустрічний позов обставини, проти його задоволення заперечив, суду пояснив, що [PERSON] не несе обов`язку забезпечувати житлом відповідачку, оскільки та не є членом його сім`ї. Він дозволив зареєструватись їй у будинку з тих підстав, що вона була дружиною його сина. На даний час вони з сином проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, відтак будучи зареєстрованою у належному йому будинку він не може повноцінно користуватися своїм майном, тому його порушене право підлягає захисту. Відповідачка за первинним позовом (позивачка за зустрічним позовом) поданий нею зустрічний позов підтримала, первинний позов не визнала, проти його задоволення заперечила, суду пояснила, що у неї немає власного житла і немає куди виселятися. У вересні 2017 року після сварки з чоловіком вона залишила приміщення спірного будинку. У неї забрали ключі від цього будинку. Чоловік зібрав її речі і відвіз до її матері, де вона, на даний час, проживає. У цьому будинку проживають її мати, сестра із сім`єю та вони з молодшим сином. Будинок матері складається з чотирьох житлових кімнат, створені усі умови для проживання. Вона проживає у кімнаті разом з сином та матір`ю. Їй чиняться перешкоди у користуванні спірним будинком та спілкуванні з старшим сином. У поліцію та інші органи з приводу перешкод у користуванні житлом не зверталася. До поліції не приводу конфліктів з чоловіком також не зверталася. Представник відповідачки за первинним позовом зустрічний позов [PERSON] підтримав повністю, покликаючись на викладені у зустрічному позові обставини, первинний позов не визнав, проти його задоволення заперечив, суду пояснив, що [PERSON] проживаючи у спірному будинку майно не нищила, однак була виселена з нього. Не проживала у цьому будинку з тих підстав, що їй чиняться перешкоди у цьому, а також тому, що регулярно виїжджала за кордон на заробітки. Власного житла вона не має. Метою користування спірним будинком є проживання у ньому до того часу, доки не заробить коштів для придбання власного житла. Заяв, клопотань учасниками справи не подано. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 20.08.2020 прийнято справу до розгляду та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.80-81). Ухвалою підготовчого засідання від 26.10.2020 закрито підготовче провадження у цивільній справі і призначено до судового розгляду по суті (а.с.89-90). Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що первинний позов підлягає до задоволення повністю, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з свідоцтвом про право власності на житловий будинок Серія АА №000297 від 27.01.1999, виданим на підставі рішення виконкому Гніздичівської селищної ради від 29.12.1998 №127, в цілому житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності (а.с.6). Із записів у будинковій книзі вбачається, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання у будинку [ADDRESS] з 12.11.2007 (а.с.10-12). Відповідно до довідки виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради №1404 від 09.10.2018 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). Актом обстеження житлово-побутових умов заявника від 11.10.2018, встановлено, що [PERSON] з жовтня 2017 року не проживає в житловому будинку [ADDRESS] . (а.с.14). Інформацією із паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] у період часу з 22.11.2017 по 19.05.2018, 10.07.2018 по 30.09.2018, 30.04.2019 по 14.07.2019, 26.07.2019 по 21.12.2019, 10.01.2020 по 06.12.2020 виїжджала за межі України (а.с.95-98). Свідок [PERSON] надав суду показання, за змістом яких між ним та [PERSON] відбулася сварка, після якої вона зібрала свої речі, взяла молодшого сина та поїхала до матері, де і проживає. Він допоміг їй машиною перевезти речі. Насильства щодо дружини не вчиняв. Замки у будинку ніхто не змінював. Ключі від будинку у неї забрали, бо вона повідомила, що буде проживати у матері. Перешкод у користуванні будинком їй ніхто не чинить. Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому його невістки, та наміром невістки користуватися житловим будинком, у якому зареєстрована, шляхом проживання у ньому. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі ЗУ №1952-IV), Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382-IV) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині 1 статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини 1 статті 406 ЦК України). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (частини 2, 4 статті 406 ЦК України). Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Приписами статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 4 Закону №1952-IV передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. З огляду на положення частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді цієї справи статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Крім цього, суд застосовує статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно з яким кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідачка [PERSON] є невісткою позивача [PERSON] та зареєстрована у будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] . Надаючи оцінку аргументам сторін суд зауважує, що відповідачка зі згоди позивача зареєструвала місце проживання у спірному будинку як член сім`ї сина позивача, оскільки вона постійно проживала разом з сином позивача і вела з ним спільне господарство. Тим самим вона набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідачка у зазначеному житловому будинку з вересня 2017 року не проживає, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Аргументи відповідачки про вчинення з боку чоловіка стосовно неї насильства, примусове виселення її з будинку без її волі та чинення їй перешкод у користуванні спірним будинком не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними та допустимими доказами. Більше того, на противагу цим аргументом судом здобуто показання свідка [PERSON] (клопотання щодо отримання показань якого заявлено саме стороною відповідачки), який ствердив суду, що позивачка з власної волі пішла із спірного будинку і жодних перешкод у користуванні житловим будинком їй не чиниться. Суд звертає увагу на те, що у відповідачки є місце проживання, де вона проживає будинок її матері, в якому створені належні умови для цього, про що вона сама ствердила у судовому засіданні. Метою вселення у спірний житловий будинок, у якому вона має зареєстроване місце проживання, є саме проживання у ньому до того часу, доки вона не зможе придбати власне житло. Суд зазначає, що відповідачка не є членом сім`ї позивача, не пов`язана з ним спільним побутом, не веде з ним спільного господарства. Хоч у відповідачки, не зважаючи на тривале непроживання у спірному житловому будинку, зберігається інтерес до нього, однак на переконання суду, цей інтерес не може переважати право власності позивача у цій ситуації, оскільки, як вже зазначалося судом вище, відповідачка не є ані членом сім`ї позивача, ані колишнім його членом. Суд вважає вимоги [PERSON] про позбавлення відповідачки [PERSON] права користування спірним будинком пропорційними переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з огляду на те, що позивач є власником житлового будинку, відповідачка не є членом його сім`ї і має інше місце проживання (яке хоч і не належить їй на праві власності, однак в якому вона проживає і яке забезпечене належними умовами для проживання). Таким чином, на переконання суду, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка забезпечена іншим житловим приміщенням, тому право відповідачки на користування цим житловим будинком підлягає припиненню на вимогу позивача на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та узгоджується з правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Суд зауважує, що застосування судом до спірних правовідносин норми, на яку не покликалася сторона позивача, відповідає принципу jura novit curia («суд знає закони») та узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі 917/1739/17. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що первісний позов слід задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачем за первинним позовом судовий збір у сумі 704,80 грн (а.с.1) підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] . На підставі статей 319, 321, 393, 391, 401-403, 405, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статей 64, 150, 156 Житлового кодексу України та

Outcome: approved