Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.05.2016 року \~\~позов\~[PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ДТП, \~задоволено частково. \~\~\~\~\~\~\~\~ Стягнуто з\~[PERSON] на користь\~ [PERSON] 8082,27 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами /а.с.37-38/. З таким рішенням не погодився відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі /а.с.59-60/. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону. Судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2015 року о 23.20 год. на перехресті вул. Дніпровської та вул. Гагаріна у м. Павлограді Дніпропетровської області, [PERSON], керуючи автомобілем [PERSON], д/н [NUMBER], рухаючись в крайній лівій смузі зі сторони вул. Дніпровській в сторону вул. Гагаріна при повороті праворуч, не зайняв завчасно крайню праву смугу та не пропустив автомобіль [PERSON] д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався в крайній лівій смузі, внаслідок чого, відбулося зіткнення автомобілів та транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.08.2015 року, яка набрала законної сили, [PERSON] було визнано винним у вчиненні, передбаченого ст. 124 КУпАП, правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. /а.с. 5/. Під час ДТП, позивач [PERSON] знаходилась на пасажирському сидінні автомобіля [PERSON] д/н [NUMBER] та їй було завдано тілесних ушкоджень й встановлено діагноз : забій верхньо грудного відділу хребта, забій грудної клітини зліва, тупа травма живота, що підтверджується довідкою Павлоградської міської лікарні № 4 від 23.07.2015 року /а.с.6/. Звертаючись з позовною заявою, позивач посилалась на те, що для лікування та відновлення здоровя після травми, отриманої внаслідок ДТП, вона витратила на придбання ліків та лікарських засобів грошові кошти в сумі 4 192,27 грн. Вказувала, що у звязку з неможливістю самостійно себе обслуговувати після отриманих травм, вона вимушена була звернутися за допомогою до доглядальниці, вартість послуг якої склала 3640 грн., а також, через неможливість самостійно пересуватися, вона витратилана таксі 250 грн. /а.с.14/. Отже, загалом нею понесено витрат на 8082,27 грн., які вона просила стягнути на свою користь з [PERSON] Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, а тому дійшов висновку про їх задоволення. Однак з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України) Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування витрат на придбання ліків, позивачкою надані копії чеків, з яких вбачається, що в період з 25.07.2015 року по 30.08.2015 року в аптеці купувались відповідні медичні препарати. Між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що такі ліки були придбані позивачкою за призначенням лікаря за станом її здоровя,у звязку із травмами, понесеними при ДТП. /а.с.8-12/. Не доведено, що зазначені в них медичні препарати купувались саме позивачкою для її особистого лікування. На підтвердження витрат на послуги доглядальниці, позивачкою надано копію цивільно-правового договору від 23.07.2015 року, укладеного між нею та [PERSON], відповідно до умов якого останній зобовязався надати позивачці послуги доглядальниці в період з 23.07.2015 року по 23.08.2015 року за плату, що становить 20 грн./год., а у вихідні та святкові дні 30 грн./год. /а.с.15-18/. Матеріали справи містять розписку, відповідно до якої [PERSON] сплатила [PERSON] грошові кошти у сумі 3640 грн., відповідно до умов вищевказаного договору, із розрахунку - 12 год/день х 20 грн./год х 26 днів х 140 грн./день=3640 грн. Однак, позивачкою не доведено, що у звязку із понесеними травмами вона потребувала сторонньої допомоги. Зокрема, вказані договір та розписка про отримання грошових коштів не є належними та допустимими доказами на підтвердження цих витрат. Крім того, згідно листка непрацездатності, [PERSON] з 23.07.2015 року по 13.08.2015 року перебувала на лікарняному /а.с. 7/, а тому не є зрозумілою необхідність у послугах доглядальниці до 23.08.2015 року. Вимоги про відшкодування коштів за послуги таксі також є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що позивачка потребувала таких послуг та не мала змоги користуватись іншим видом транспорту. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди.Отже,апеляційний суд вважає, що у задоволенні цих вимог позивачу слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, в силу норм ч.1 ст 1167, ч.1 ст.1168 ЦК України дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача, як особи, що винна у скоєні ДТП, на користь позивача такої шкоди. Однак, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 5000 грн. до 3000 грн. Виходячи з положень ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору за подання позовної заяви підлягає зміні зі зменшенням його розміру до 551,20 грн. А також з [PERSON] на користь Калюжного А.І. слід стягнути 606,32 грн. за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial