Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» ( надалі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про звільнення майна з під арешту. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11.08.2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», згідно статуту правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №ROMAAU10561249, згідно з яким відповідач отримав кредит в розмірі 36 070 гривень. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір застави автотранспорту №ROMAAU10561249 від 11.08.2006 року. Відповідно до умов договору [PERSON] передав в заставу банку автомобіль марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER],реєстраційний номер [NUMBER]. 02.02.2015 року Демидівським районним судом Рівненської області було ухвалено рішення за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Рішення суду набрало законної сили 23.03.2015 року. Згідно довідки державної автомобільної інспекції, при перевірці вищевказаного транспортного засобу, вбачається наявність накладення на нього двох арештів: 02.05.2008 року відділом державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області та 23.06.2009 року відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області. На сьогоднішній день заставодержатель (ПАТ КБ «Приватбанк») позбавлений можливості виконати вищезазначене рішення суду через наявні арешти. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що відповідно до ст.ст.16,54 Закону України «Про заставу», право застави виникає з моменту укладення договору застави. Тому, в даному випадку, право застави у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло раніше (11.08.2006 року при укладенні договору застави), ніж були винесені постанови про накладення арешту відділами державної виконавчої служби (02.05.2008 рік та 23.06.2009 рік). Крім того, позивач, для задоволення своїх вимог, посилається на те, що станом на 12.05.2015 рік заборгованість [PERSON] перед банком становить 388 550 гривень 39 копійок, що значно перевищує вартість предмета застави (36 070 гривень). Таким чином позивач вважає, що державна виконавча служба немає правових підстав для звернення стягнення на заставне майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями, а вказані арешти перешкоджають заставодержателю скористатися своїм правом на задоволення своїх вимог предметом застави. Представник позивача [PERSON] направив до суду письмову заяву про те, щоби розгляд цивільної справи, призначеної на 11 годину 23.07.2015 року, відкласти, у зв'язку з необхідністю витребування позивачем додаткових доказів (а.с.56). Відповідач [PERSON] в судове засідання на розгляд цивільної справи 16.06.2015 року,14.07.2015 року та 23.07.2015 року не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується надісланими судовими повістками про його виклик за адресою його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с.22, 33,39,41,46,54,55). У відповідності до ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою їх проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їм належним чином. Про причини неявки, відповідач [PERSON] суд не повідомив, заперечень проти позову суду не надав. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, звернулися до суду із письмовими заявами щодо проведення судового розгляду у їх відсутність, не заперечують щодо прийняття рішення по справі у відповідності з чинним законодавством України (а.с.58,59). Суд вважає, що заява [PERSON] про відкладення справи 23.07.2015 року, у зв'язку з необхідністю витребування позивачем додаткових доказів, не підлягає до задоволення. Так, згідно з ч.2 ст.27 та ч.1 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, сторони зобов'язані подати усі наявні у них докази до початку розгляду справи по суті. Розгляд цивільної справи по суті, за позовом публічного ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звільнення майна з- під арешту, був розпочатий 14.07.2015 року, у відповідності до вимог чинного цивільного процесуального законодавства. Представник відповідача [PERSON] у своїй письмовій заяві від 15.06.2015 року клопотав перед судом щодо розгляду справи у його відсутність (а.с.35,46). Відповідно до ч.1 до ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач на судовий розгляд справи не з'явився і про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.22, 33,39,41,46,54,55), а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи у його відсутність (а.с.35), суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Надані позивачем письмові докази, у відповідності з ч.1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, є належними та містять необхідну інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.7 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», спори що виникають під час провадження щодо заставного майна, вирішуються судом. Так, судом встановлено, що11.08.2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», згідно статуту правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №ROMAAU10561249, згідно з яким відповідач отримав кредит в розмірі 36 070 гривень(а.с.6). Судом досліджено копію договору застави рухомого майна №ROMAAU10561249 від 11.08.2006 року. Відповідно до умов договору застави, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] передав в заставу банку автомобіль марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER],реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.8). У відповідності з рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 02.02.2015 року, яке набрало законної сили 23.03.2015 року, у [PERSON] вилучено та передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави, автомобіль марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER],реєстраційний номер [NUMBER], що належить йому на праві власності. Також, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROMAAU10561249 від 11.08.2006 року, судом було звернено стягнення на предмет застави, автомобіль марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER],реєстраційний номер [NUMBER], шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» усіх повноважень необхідних для здійснення продажу вказаного автомобіля (а.с.12). Таким чином, вважаючи на норми ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню обставини про набуття позивачем ПАТ КБ «Приватбанк», як заставодержателем, права продажу предмета застави, а саме вищевказаного легкового автомобіля, який належить на праві власності [PERSON] Згідно письмової друкованої інформації «Результати звірення по всіх базах АМТ», яка надана позивачем як доказ, встановлено, що при перевірці автомобіля марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], вбачається наявність накладення на нього двох арештів із забороною на відчуження: 02.05.2008 року відділом державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області та 23.06.2009 року відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області (а.с.5). З аналізу норм ст.ст.577, 585 Цивільного кодексу України встановлено, що право застави на рухоме майно виникає з моменту укладення договору застави. Досліджений судом письмовий договір застави рухомого майна №ROMAAU10561249 від 11.08.2006 року, свідчить про те, що право застави у ПАТ КБ «Приватбанк», як заставодержателя, на автомобіль марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER],реєстраційний номер [NUMBER], виникло 11 серпня 2006 року (а.с.8), а накладення на даний автомобіль двох арештів із забороною на відчуження вчинено відділом державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області та відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області відповідно 2 травня 2008 року та 23 червня 2009 року (а.с.5). Відповідно до ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернено у разі, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Судом встановлено, що станом на 12.05.2015 року заборгованість боржника ([PERSON]) перед заставодержателем (ПАТ КБ «Приватбанк»), становить 388 550 гривень 39 копійок, що значно перевищує вартість заставного рухомого майна, а саме легкового автомобіля (36 070 гривень) (а.с.8,10,11). Таким чином, суд робить висновок про те, що накладення арештів на заставне майно (автомобіль марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER],реєстраційний номер [NUMBER]), відділом державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області та відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області відповідно 2 травня 2008 року та 23 червня 2009 року, суперечить нормам ст.54 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, відділом державної виконавчої служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області та відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області була надана письмова інформація про знищення виконавчих проваджень, за якими, відповідно 2.05.2008 року та 23.06.2009 року, було накладено арешти на автомобіль марки ВАЗ, модель 21093, рік випуску 2006, тип транспортного засобу легковий хетчбек-В, номер кузова/шасі [NUMBER],реєстраційний номер [NUMBER].Таким чином, вищевказані установи не можуть надати достовірної інформації щодо сторін виконавчого провадження, в інтересах яких було накладено арешт на автомобіль та підставу виконавчого провадження (виконавчий документ) (а.с.51,59). Вважаючи на встановлені фактичні обставини знищення вищевказаних виконавчих проваджень, суд робить висновок про те, що вони, у відповідності до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» є завершеними. В цій же статті Закону встановлено, що одним із наслідків завершення виконавчого провадження є зняття накладеного арешту на майно боржника. Суд, дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, встановив факти, які обґрунтовують заявлені вимоги позивача щодо звільнення з-під арешту заставного рухомого майна. Згідно з нормами ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат , пов'язаних з розглядом справи. В матеріалах справи в наявності письмові докази , які підтверджують сплату позивачем судового збору ( а.с.1 ). На підставі викладеного,

Outcome: approved