Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 17.11.1986 року між нею (вона на той час іменувалась «Настащук Ірина Михайлівна») та [PERSON] укладено шлюб. В період цього шлюбу, а саме 18.11.1997 року, позивач та [PERSON] купили незакінчений будівництвом будинок №8 по вул. Молодіжній в с.Пядики Коломийського району, готовність якого становила 59 %. Договір купівлі продажу укладений на імя [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори [PERSON] Невдовзі цей будинок було добудовано. Крім того, згідно з вищевказаним договором купівлі-продажу від 18.11.1997 року позивачем з чоловіком придбано також земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування вказаного будинку і господарських будівель, площею 0,0836 га, і 21.11.1997 року на імя [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за № 831. Однак, у відносинах позивача з її чоловіком виникали проблеми та 23.03.1998 року шлюб між ними розірвано. Однак, після цього вони продовжували спільно проживати. 02.01.2007 року на ім'я [PERSON] видане свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок. Отже, вказані будинок та земельна ділянка належали на праві спільної сумісної власності позивачу та її чоловіку [PERSON], і оформлення на імя одного з подружжя правовстановлюючих документів на придбане в період шлюбу майно не виключає права другого з подружжя предявити позов про поділ цього майна. 03.06.2016 року [PERSON] помер. Спадкоємцями за законом є його діти: син померлого і позивача відповідач [PERSON] та син [PERSON] від попереднього шлюбу - відповідач [PERSON] Однак, позивач вважає що вона, будучи дружиною цього спадкодавця на час придбання вказаних будинку та земельної ділянки, має право на 1/2 частку цього майна, і це її право за життя її колишнього чоловіка не порушувалось та визнавалось, однак, після його смерті вона не входить до спадкоємців, що спричиняє порушення її права на вказану частку в цьому майні. Тому позивач просить визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку та 1/2 частку зазначеної земельної ділянки. Позивач та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач також зазначила, що до придбання нею спільно з її колишнім чоловіком [PERSON] спірного будинку вони проживали в квартирі її матері. Однак, обставини та взаємовідносини вимагали придбання сімєю позивача окремого житла. [PERSON] станом на 1997 рік працювала в Коломийській гардинній фабриці, і це підприємство надавало своїм працівникам кредити на різні цілі. [PERSON], скориставшись цим, отримала значну на той час суму кредиту, який використала саме на придбання спірних будинку та земельної ділянки. Весь отриманий кредит позивач вчасно повернула. За час їхнього шлюбу з [PERSON] неодноразово мали місце випадки, що він зловживав спиртними напоями. Перебуваючи в стані алкогольного спяніння, він погрожував позивачу ножем, дебоширив, через що вона з малолітнім сином [PERSON] неодноразово була змушена ночувати в домівках своїх знайомих. Тому вона з метою налякати свого чоловіка і примусити його змінити поведінку. у вересні 1997 року вирішила звернутися з позовом про розірвання шлюбу Судом було призначено строк на примирення, однак, чоловік своєї поведінки остаточно не змінив. Тому в першій половині 1998 року їхній шлюб розірвано. З часом позивач поїхала на роботу за кордон, і тривалий час передавала звідти зароблені кошти для їх вкладання у спірний будинок. Тому сторона позивача вважає, що остання має право на половину спірних будинку та земельної ділянки, оскільки це майно придбане в період шлюбу позивача з [PERSON] С,М. та вона брала активну і значну грошову участь у придбанні вказаного майна. Цього за життя не заперечував її колишній чоловік, і вони мали домовленість, що це майно в майбутньому повинно належати їхньому сину [PERSON]. Старший син цього спадкодавця [PERSON] з батьком відносин практично не підтримував і вони дуже рідко спілкувалися. На підставі наведеного позивач просить її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав із зазначених позивачем підстав. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та адвокат [PERSON] в судовому засіданні, яке відповідно до положень ст.158-1 ЦПК України проводилося в режимі відеоконференції з Глобинським районним судом Полтавської області, позовні вимоги не визнали. [PERSON] також зазначила, що спірний будинок був придбаний не за кошти позивача, а за кошти матері [PERSON], виручені від продажу її житла в Російській Федерації, де вона раніше проживала. Тому позивач каже неправду, що вона надавала кошти на придбання цього майна. Крім того, 13.01.2017 року [PERSON] електронною поштою надіслала до Коломийського міськрайонного суду письмову заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та позивачем розірвано 23.03.1998 року. Спірні житловий будинок та земельна ділянка були придбані останніми і період шлюбу. Тому позивачу було відомо про наявність такого майна та про порушення її права власності. Оскільки позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою 31.10.2016 року, тобто більше ніж через 18 років після розірвання шлюбу, то відповідно до норм ст.257 ЦК України та ч.2 ст. 72 СК України, слід застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та із цих підстав також відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтв про розірвання шлюбу та про переміну прізвища, імені, по батькові, витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00016740327 та №00016862350, виданих відповідно 08.06.2016 року та 12.07.2016 року Коломийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, дошлюбне прізвище позивача «Настащук», яке вона змінила на «Долженко», уклавши 17.11.1986 року шлюб з [PERSON], а 02.11.2004 року позивач змінила своє прізвище та ім'я з Долженко Ірина на «Кондрук Марія» (а.с.9-12). Договором купівлі-продажу, посвідченим 18.11.1997 року державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № Д-1084, стверджується, що [PERSON] продав [PERSON] незакінчений будівництвом будинок, готовність якого становила 59 %, без господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. П'ядики, по вул. Молодіжній, 8, Коломийського району, а також земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0836 га, що знаходиться в с. П'ядики Коломийського району (а.с. 13, 14). Державним актом серії ІІ-ІФ № 009674 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 0836 га, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, виданим 21.11.1997 року на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.1997 року №Д-1084, підтверджується право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку (а.с.18). Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим управлінням Держгеокадастру у Коломийському районі 05.09.2016 року, стверджується що у вказаному Реєстрі містяться відомості про вищевказану земельну ділянку, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі вищевказаного Державного акту. Кадастровий номер цієї земельної ділянки - 2623285801:01:004:0200 (а.с.21-23). Згідно з даними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності, виданого 01.02.2007 року Коломийським МБТІ, право власності на будинок №8, загальною площею 101,2 кв., житловою площею 56,2 кв.м. та господарські будівлі і споруди (вбиральня, огорожа, криниця), що знаходяться за адресою: с.П'ядики, вул. Молодіжна, Коломийського району, зареєстровано за [PERSON] (а.с.19, 20). Згідно з даними технічного паспорту на житловий будинок, виданого Коломийським МБТІ 25.06.2013 року, будинковолодіння, що знаходяться за адресою: с. П'ядики, вул. Молодіжна, 8, Коломийського району Івано-Франківської області, складається з житлового будинку загальною площею 99,8 кв.м., житловою площею 56,2 кв.м., та господарських будівель і споруд: літньої кухні - літера Б, сараю - літера Г, вбиральні літера «Д», вимощення «І-ІІ», воріт, огорожі - «№2, 3, 5», колодязя «№4». Рік побудови житлового будинку 1997 ( а.с.15-17). Згідно з даними свідоцтва про смерть серії І-НМ №229964, виданого 03.06.2016 року виконавчим комітетом Пядицької сільської ради Коломийського району , [PERSON] помер того дня в с.Пядики Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.7). Даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №46235500, виданої державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори [PERSON] 20.12.2016 року, після смерті [PERSON], який помер 03.06.2016 року, відкрита спадкова справа №17/2016, за номером у спадковому реєстрі 59072756 (а.с.95). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він, діючи від імені свого батька як продавця спірних житлового будинку, в листопаді 1997 року уклав вищевказаний договір купівлі-продажу. Покупцем вказано [PERSON], однак, оглядати це майно та укладати договір він приходив разом з позивачем, яку він представляв свідку своєю дружиною Іриною, і вони разом приймали рішення про придбання будинку. В останньому вже можна було проживати, там треба було доробляти частину підлоги та інші деталі. Невдовзі після укладення цього договору свідок бачив позивача на подвірї біля вказаного будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона близько 38 років пропрацювала на посаді старшого бухгалтера Коломийської гардинної фабрики. В другій половині 90-х років минулого століття на цій фабриці також працювала позивач, яка на той час носила імя «Ірина». Їй після введення в Україні грошової одиниці - гривні як працівнику цього підприємства надавався кредит на придбання житла. Сума кредиту на той час була досить значною. Працюючи на цій фабриці, позивач вчасно повернула вказану суму. Свідок [PERSON] пояснила, що влітку 1997 року вона спільно з позивачем та її колишнім чоловіком [PERSON] їхала оглядати житловий будинок №8 по вул.Молодіжній в с.Пядики Коломийського району перед придбанням вказаним подружжям цього будинку. Ініціатором придбання даного житла була позивач, і вони з її чоловіком [PERSON] спільно приймали рішення про вказане придбання. Також свідку відомо, що для купівлі спірного майна позивач отримувала кредит, на погашення якого щомісяця вносила в касу підприємства, де вона працювала, грошові кошти. За час спільного проживання позивача із вказаним чоловіком, що становило 10 років, він визнавав її право на половину вказаного майна, а позивач і після розірвання шлюбу передавала грошові кошти своєму колишньому чоловіку [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що вона з 1980 року знайома з позивачем та була знайома з її колишнім чоловіком [PERSON]. Восени 1997 року вони придбали житловий будинок, який був недобудованим. На розлучення позивач подала тільки тому, щоб налякати свого чоловіка і примусити припинити зловживати спиртним. Особисто свідку [PERSON] говорив, що вказаний будинок належить їм з позивачем. Після припинення спільного проживання із [PERSON] позивач передавала йому грошові кошти та посилки. Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частинами 1, 2 ст. 29 вказаного Кодексу якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1-3 ст. 101 ЦК України ( в редакції 1963 року) в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1-3 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з п.п.19, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктами п.п. 23, 24 вказаної постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На підставі наведеного суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, оскільки стороною відповідача [PERSON] всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України не доведено заперечень проти позову, а саме не надано жодних доказів на спростування факту спільного придбання позивачем та [PERSON] як подружжям спірного нерухомого майна. Не підлягає також задоволенню і заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування наслідків пропуску строку позовної давності з таких підстав. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п. 15 вказаної постанови звернено увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01.01.2004 року, тобто до дня набрання чинності СК. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням законної сили, а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі №6-258цс15 згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Так, як вбачається з рішення суду м.Коломиї Івано-Франківської області від 06.02.1998 року, ухваленого в справі №2-57/1998 р., шлюю між позивачем та [PERSON] розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 17.02.1998 року (а.с.142). Однак, жодного підтвердження поділу спільно нажитого майна в позасудовому порядку позивач не представила, а відтак строк для звернення до суду із вимогою про поділ майна подружжя не пропущено, оскільки про порушення свого права позивачу стало відомо у червні 2016 року, тобто вже після смерті [PERSON], оскільки спірне майно ввійшло до спадщини, а позивач до спадкоємців не належить. Тому саме із цього часу почався перебіг строку позовної давності, оскільки судом встановлено, що за життя [PERSON], незважаючи на розірвання вказаного шлюбу в 1998 році, визнавав те, що позивачу належить право спільної сумісної власності на спірне майно, і це право позивача стало заперечуватись стороною відповідача [PERSON] вже після відкриття спадщини. Отже, позивачем не пропущено строку позовної давності. Тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірного майна, оскільки судом встановлено, що спірний будинок був придбаний за час шлюбу позивача та [PERSON] На підставі наведеного, ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст. 101 ЦК України ( в редакції 1963 року), ст.ст. 368, 372 ЦК України, та,

Outcome: approved