Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 57100,00 грн., з яких: 50000.00 грн. основна сума боргу, 7100.00 грн. пеня за прострочення сплати грошових зобов`язань. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 22.05.2020 року позивач надала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 50000.00 грн., які остання зобов`язалася повернути до 01.06.2020 року. На підтвердження отримання коштів відповідач написала розписку, з якої вбачається, що в разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язалася сплатити штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 10 % за кожен день прострочення. Однак у вказаний строк відповідач борг не повернула. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути борг, але остання свої зобов`язання не виконала. Відповідач була належно повідомлена про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи, з якого вбачається, що відповідач особисто отримала ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, а також відповідач була повідомлена про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надала, про причини неподання суду відзиву не повідомила, зустрічного позову не пред`являла, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 12.11.2020 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. У суді встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у вигляді розписки від 22.05.2020 року, згідно якої відповідач [PERSON] взяла у борг кошти в сумі 50000.00 грн. та зобов`язалася віддати позивачу [PERSON] до 01.06.2020 року. Розписка написана в присутності свідка [PERSON] , який засвідчив дійсність угоди своїм підписом. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цього Кодексу. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Щодо самої суті договору позики суд зазначає, що Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019. Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 162/1030/17 від 03.06.2019. Відповідно до правової позиції, Верховного Суду України у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що відповідачем був підписаний договір позики як борговий документ, що підтверджує прийняття позичальником відповідних зобов`язань. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 2 цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором позики встановлений розмір процентів, а саме 10% за кожен день прострочення. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 10% прострочення грошового зобов`язання підлягають до задоволення. Перевіривши розрахунок процентів здійснений позивачем, суд вважає його зробленим невірно, оскільки сума відсотків є значно більшою. Позивач заявив вимогу про стягнення процентів у сумі 7100.00 грн. Враховуючи, що суд не може виходити за межі позовних вимог то стягненню підлягає саме заявлена сума процентів у розмірі 7100.00 грн. Враховуючи вказані обставини, суд вважає вимоги позивача, законними, обґрунтованими та підтверджені належними доказами, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості у 57100.00 грн.. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Разом з тим в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витратиза оплату судового збору та витрати за надання правової допомоги. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати за сплату судового збору в сумі 840,80 грн. та 5000 грн. витрати за надання правової допомоги. На підставі ст. ст. 526, 527, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved