Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Свої вимоги до суду позивач мотивувала тим, що згідно договору дарування від 21.04.1999 року вона є власником 7/20 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Інша частина будинку (7/25 та 37/100), яка належала відповідача [PERSON], переведена в нежитлове приміщення «магазин» та виведена в окрему поштову адресу : [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] провів державну реєстрацію належного йому нежитлового приміщення, як окремий об'єкт, та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. При зверненні до державного реєстратора з метою провести державну реєстрацію належного на праві власності нерухомого майна позивач отримала відмову. Тому, [PERSON] змушена звертатися до суду з позовом за захистом свої прав та просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок (літера «А»), загальною площею 51,4 кв.м, житловою площею 22,4 кв.м, з належними до нього надвірними будівлями та спорудами: погріб «В», хлів «Г», гараж «Д», вбиральня «Д1», який розташований за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення. Представник відповідача Відділу державної реєстрації Барської районної державної адміністрації проти позову не заперечував, про що надав до суду письмову заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності і інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно договору дарування від 21.04.1999 року [PERSON] є власником 7/20 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Інша частина будинку (7/25 та 37/100) за вказаною адресою належала відповідачу [PERSON]. Відповідач перевів належну йому частину житлового будинку з відповідною часткою будівель та споруд в нежитлове приміщення «магазин» та вивів в окрему поштову адресу: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] провів державну реєстрацію належного йому нежитлового приміщення, як окремий об'єкт, та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.03.2015 року індексний номер: 35566325. Рішенням виконавчого комітету Барської міської ради №131 від 27.04.2017 присвоєно 7/20 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що належать [PERSON], окрему поштову адресу: [ADDRESS]. Однак, державний реєстратор 06.04.2018 року відмовив [PERSON] провести державну реєстрацію прав належного її на праві власності нерухомого майна, оскільки подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність прав документам, що їх посвідчують. Відповідно до ст.3 ЦП К України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, пред'явлений позов ґрунтується на законі, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved