Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Рішенням Київської міської ради від 28.09.2006 року №83/140 Головному управління розвідки Міністерства оборони України було передано у постійне користування земельні ділянки по [ADDRESS], загальною площею 4,55 га, для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу та житлових будівель спеціального призначення, в тому числі: площею 4,42 га - за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 15.01.1951р. №7 під будівництво військового містечка №195; площею 0,13 га - за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування. На підставі цього рішення Головному управління розвідки Міністерства оборони України 03.10.2007 року видано акт на право постійного користування земельною ділянкою, що зареєстрований за №05-09-00040. На даний час на вказаній земельній ділянці за замовленням Головного управління розвідки Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Будресурсів» здійснюється будівництво житлового комплексу та житлових будівель спеціального призначення. [PERSON] в травні 2016 року, через свого представника, заявила позов до Київської міської ради, Головного управління розвідки Міністерства оборони України, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), за яким просила визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 28.09.2006 року №83/140 «Про надання та передачу Головному управління розвідки Міністерства оборони України земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу та житлових будівель спеціального призначення на [ADDRESS] у Святошинському районі м. Києва», визнати недійсним акт на право постійного користування земельною ділянкою від 03.10.2007 року №05-09-00040, що виданий Головному управління розвідки Міністерства оборони України на земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), та припинити право постійного землекористування Головного управління розвідки Міністерства оборони України на земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). В якості третьої особи позивач визначила Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи також було залучено забудовника земельної ділянки - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест-Будресурсів». Позов мотивовано незаконністю спірного рішення, а саме тим, що спірне рішення Київською міською радою винесено щодо земельної ділянки, яка не належить громаді м. Києва, земельна ділянка виділена особі, яка не є юридичною особою, відведення земельної ділянки здійснено з численними порушеннями законодавства, всупереч Генерального плану забудови м. Києва, без урахування думки громадськості, без погодження з органами місцевого самоврядування, та певними наглядовими органами, при відведенні земельної ділянки було незаконно змінено її цільове призначення. Позивач також вказує, що зведення на земельній ділянці житлового комплексу призведе до перенаселення мікрорайону, а відповідно до додаткового навантаження на інфраструктуру району, заклади охорони здоров'я, соціального захисту, освіти, дитсадки, торгівельні заклади, тощо, які і так переобтяжені, в наслідок забудови, вже на теперішній час, знищені цінні дерева, знесений будинок, визнаний пам'яткою архітектури, жильці району позбавлені зони відпочинку, забудова також може призвести до погіршення епідеміологічної ситуації, оскільки на спірній земельній ділянці близько 50 років функціонував протитуберкульозний шпиталь МО України, та призведе до інших негативних наслідків, тобто позивач вказує на порушення землекористувачем вимог земельного законодавства. За наведеного обгрунтування позивач вважає, що спірним рішенням порушені права жильців мікрорайону на безпечне життя, довкілля, відпочинок, на доступ до соціальних послуг, тощо, в тому числі порушені і її права, оскільки вона проживає в багатоквартирному будинку, що розташований поруч зі спірною земельною ділянкою. Позивач та її представники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що зводяться до викладеного вище. Представник Головного управління розвідки Міністерства оборони України [PERSON], представники Київської міської ради [PERSON], [PERSON], представник Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) і Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) [PERSON] просили в задоволенні вимог позову відмовити, за необґрунтованістю, пославшись на те, що позивачем не доведене порушення належних їй прав. Позицію відповідачів щодо спору підтримав і представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Будресурсів» [PERSON] Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав. Так, позивачем фактично заявлено земельний спір. Предметом такого спору є право власності (користування) особи на земельну ділянку. Статтями 3, 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч.5 ст. 158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Отже, земельний спір може заявити власник, користувач земельної ділянки, орган місцевого самоврядування, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і прокурор в інтересах держави у випадках встановлених законом. Позивач визнає, що вона не наділена правом власності чи землекористування щодо спірної земельної ділянки, не має таких прав і до суміжних зі спірною земельних ділянок. Що стосується прав позивача на управління землями територіальної громади (комунальною власністю), то такі права вона, як і інші члени громади, відповідно до ст.ст. 13, 143, 144 Конституції України, та відповідних приписів ЗК України, реалізує через органи місцевого самоврядування, в даному випадку через Київську міську раду, шляхом делегування відповідних повноважень опосередковано через вибори депутатів та голови ради. З огляду на наведене, можна стверджувати, що Київська міська рада прийняла спірне рішення, принаймі де-юре, в інтересах та від імені територіальної громади м. Києва, в тому числі і в інтересах та від імені позивача. Тому суд приходить до висновку, що позивач не може ставити під сумнів законність спірного рішення, оскільки цим рішенням не порушуються її права, як власника чи користувача земельної ділянки, та не порушуються її права на управління комунальним майном. В даному випадку, виходячи з обґрунтування позову, правом на оскарження спірного рішення, могли скористатись попередній землекористувач - Міністерство оборони України, Кабінет Міністрів України, або ж прокурор в інтересах держави. До того ж питання законності спірного рішення неодноразово переглядалось адміністративними судами за позовами інших жильців району, де розташована земельна ділянка, при цьому порушень законодавства, що слугували б підставою для визнання рішення недійсним судами не виявлено. Отже, підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 28.09.2006 року №83/140 «Про надання та передачу Головному управління розвідки Міністерства оборони України земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового комплексу та житлових будівель спеціального призначення на [ADDRESS] у Святошинському районі м. Києва» не вбачається. Оскільки, вимоги позову про визнання недійсним акту на право постійного користування земельною ділянкою від 03.10.2007 року №05-09-00040, що виданий Головному управління розвідки Міністерства оборони України на земельну ділянку по [ADDRESS], є похідними до вимог про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 28.09.2006 року №83/140, то суд вважає, що і в їх задоволенні слід також відмовити, за безпідставністю. Що стосується вимог позову про припинення права постійного землекористування Головного управління розвідки Міністерства оборони України на земельну ділянку по [ADDRESS], то суд вважає, що ці вимоги виходять за межі компетенції суду. В даному випадку, питання про припинення права постійного землекористування, за обставин порушень земельного законодавства, що зазначені позивачем, має вирішувати Київська міська рада в порядку та за підстав визначених ст.ст. 143, 144 ЗК України. Підсумовуючи викладене, суд знаходить позов [PERSON] безпідставним, і таким, що задоволенню не підлягає. Оскільки, судом відмовлено в позові по суті, то підстав для застосування до спору наслідків пропуску строків позовної давності, про що заявлено представником Київської міської ради, не вбачається. За наведеного рішення, судові витрати у справі суд залишає за позивачем, відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed