Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ФІНРОСТБАНК» звернулося до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 01 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ФІНРОСТБАНК» і [PERSON] був укладений Кредитний договір № 1449/П відповідно до якого, ПАТ «ФІНРОСТБАНК» прийняв на себе зобов'язання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 11 776,00 грн., строком по 01 липня 2015 року, а [PERSON] прийняла на себе зобов'язання належним чином використовувати та повернути банку кредит, виплатити відсотки, за користування кредитом, комісії у відповідності до умов Договору та тарифами ПАТ «ФІНРОСТБАНК», також виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. [PERSON] отримала кредитні кошти, згідно п. 3.1. Кредитного договору. Зобов'язання у строк [PERSON] не виконала, а саме: не сплачувала щомісячний платіж, який складався з погашення частини суми кредиту та щомісячно нарахованих відсотків за користування кредитними коштами по кредиту, тим самим порушила умови Кредитного договору та вимоги діючого цивільного законодавства. ПАТ «ФІНРОСТБАНК» звертався до [PERSON] з вимогами про сплату заборгованості за кредитом, намагаючись врегулювати спір у досудовому порядку. Враховуючи невиконання [PERSON] обов'язків за кредитним договором співробітниками ПАТ «ФІНРОСТБАНК» були проведенні численні розмови з відповідачем з попередженнями, що в разі непогашення заборгованості банк буде змушений звернутись до суду за захистом порушених прав. 22 червня 2015 року за вих. № [NUMBER] «ФІНРОСТБАНК» направив [PERSON] повідомлення про повернення суми кредиту та процентів за кредитом, проте [PERSON] не здійснює дій, спрямованих на виконання своїх зобов'язань по Договору. Відповідно до п. 3.12. Кредитного договору, у разі невиконання або невчасного виконання грошових зобов'язань по сплаті кредиту, процентів, комісій, інших платежів по кредитному договору позичальник сплачує банку пеню від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення за весь період прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Не сплачуючи заборгованість позичальник порушує умови Договору (п.п. 3.12., 5.1., 5.3) та вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), яка передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору; ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов'язковим для виконання сторонами; ст. 1054 ЦК України, яка зазначає, що Позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити відсотки. У зв'язку з невиконанням [PERSON] умов Договору, загальна заборгованість її перед ПАТ «ФІНРОСТБАНК» станом на 16 червня 2015 року складає 21 025,61 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом за період з 15.10.2013 року по 15.06.2015 року - 10 654,50 грн. поточна заборгованість за відсотками - 8,17 грн. прострочена заборгованість за відсотками за період з 11.11.2013 року по 15.06.2015 року - 4 775,57 грн. пеня за порушення строку повернення кредиту, що нарахована на підставі п. 3.12 Договору за період з 15.06.2014 року по 15.06.2015 року-3 858,09 грн. пеня за порушення строку сплати відсотків, що нарахована на підставі п. 3.12 Договору за період з 15.06.2014 року по 15.06.2015 року-1 726,28 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі Довіреності № 44 від 01 липня 2015 року ( а.с. 44) та Довіреності № 68 від 04 лютого 2016 року (а.с. 152) підтримав заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначив, що місцем укладення Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року є м. Донецьк, що підтверджується текстом договору. Публічне акціонерне товариство «ФІНРОСТБАНК» просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредиту на загальну суму 21025,61 грн. з яких: прострочена заборгованість за кредитом за період з 15.10.2013 року по 15.06.2015 року - 10 654,50 грн. поточна заборгованість за відсотками - 8,17 грн. прострочена заборгованість за відсотками за період з 11.11.2013 року по 15.06.2015 року - 4 775,57 грн. пеня за порушення строку повернення кредиту, що нарахована на підставі п. 3.12 Договору за період з 15.06.2014 року по 15.06.2015 року-3 858,09 грн. пеня за порушення строку сплати відсотків, що нарахована на підставі п. 3.12 Договору за період з 15.06.2014 року по 15.06.2015 року-1 726,28 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ФІНРОСТБАНК» та суду пояснила, що вона ніколи не укладала жодних договорів з ПАТ «ФІНРОСТБАНК» і не отримувала від нього грошові кошти. З наданих позивачем документів вбачається, що між нею і банком був нібито укладений Кредитний договір № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) 01 липня 2013 року. Місцем укладання договору, згідно тексту договору є м. Одеса. Однак, вона не укладала цей договір і фізично не могла бути присутньою при його укладенні у м. Одесі 01 липня 2013 року ( понеділок), оскільки у цей день вона працювала на своєму робочому місці в КП «Словміськводоканал», що розташоване у м. Слов»янську по вул. Калініна. Крім того, при уважному вивченні наданих документів видно, що підпис на договорі не її, а лише трохи на нього схожий, що може бути підтверджено почеркознавчою експертизою. Щодо наявності у позивача копії її паспорту і всіх даних відносно неї, то вважає, що ця інформація стала йому відома незаконним шляхом через співробітників або ПАТ КБ «Приватбанк» або ПАТ «Альфабанк», у яких у неї дійсно оформлені кредити. Щодо цих міркувань нею подано заяву від 27 серпня 2015 року до відділу міліції м. Слов»янська Донецької області. Вважає, що оскільки вона не укладала з позивачем жодних договорів, коштів не отримувала, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «ФІНРОСТБАНК» у повному обсязі. Представник відповідача адвокат [PERSON] с.В., що діє на підставі Ордеру серія ДН №0004472 від 09 вересня 2015 року та Договору про надання правової допомоги від 09 вересня 2015 року ( а.с. 45-46) в судовому засіданні не визнав позовні вимоги ПАТ «ФІНРОСТБАНК» і просив суд відмовити в їх задоволенні. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ФІНРОСТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають, оскільки являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гід\-ністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, неза\-лежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов'яз\-ків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосу\-ється частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв ^і обмежень за ознаками раси, ко\-льору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї заса\-ди не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення пере\-шкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним за\-коном права суб'єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обо\-в'язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обста\-вина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать припи\-сам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов'язків всіх суб'єктів провадження. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що Публічне акціонерне товариство «ФІНРОСТБАНК» звернулося до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач Публічне акціонерне товариство «ФІНРОСТБАНК», в рахунок обгрунтування заявлених ним позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором банківського кредиту, в своєму позові посилається на те, що 01 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ФІНРОСТБАНК» і [PERSON] був укладений Кредитний договір № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року відповідно до якого ПАТ «ФІНРОСТБАНК» прийняв на себе зобов'язання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 11 776,00 грн., строком по 01 липня 2015 року, а [PERSON] прийняла на себе зобов'язання належним чином використовувати та повернути банку кредит, виплатити відсотки, за користування кредитом, комісії у відповідності до умов Договору та тарифами ПАТ «ФІНРОСТБАНК», також виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Договором. У відповідності до вимог частин 1,3 ст. 626 ЦК України «Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов»язками наділені обидві сторони договору». Отже, договір є правовою формою ( засобом) узгодження волі двох чи декількох сторін, спрямованої на досягнення певного правового результату. Згідно до ст. 627 ЦК України «Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості». До позовної заяви позивачем був наданий примірник Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року на який останній, як у своїй позовній заяві так і під час всього розгляду справи посилається на нього, як на правову підставу для стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок не належного виконання відповідачем, [PERSON] грошового зобов»язання саме з цим договором, а також обгрунтовує на підставі нього стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені у зв»язку з невиконанням відповідачем, [PERSON] своїх зобов»язань, саме за цим договором.( а.с. 4-6). А також до Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року були позивачем надані до суду Додаток №2 до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року та Анкета заява до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року ( а.с. 8-11), оригінали цих документів були витребувані судом та досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з тексту самого договору, місцем укладення Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року є м. Одеса ( а.с.4). Згідно до вимог ч.1 ст. 638 ЦК України «Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору». Цивільно-правовий договір, будучи видом правочину, являє собою правову форму, у яку втілюються узгоджені волевиявлення сторін. Сам процес узгодження волевиявлень називається укладенням договору. Проте, на думку суду, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості у зв»язку із невиконанням відповідачем взятих на себе грошових зобов»язань з посиланням на примірник кредитного договору, наданий до суду позивачем, як на належний та допустимий доказ для застосування цивільно-правової відповідальності відповідача є абсолютно безпідставними та необгрунтованими виходячи з наступних обставин. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. Тобто, доказами можуть бути будь-які фактичні дані, в тому числі і договір банківського кредиту, як письмовий доказ, на підставі якого суд повинен встановити наявність обставин, що обгрунтовують вимоги позивача щодо наявності у відповідача заборгованості за договором банківського кредиту, не виконання за цим договором грошового зобов»язання та настання цивільно-правової відповідальності, виходячи саме з умов договору, як письмового доказу. Як передбачено ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення договірних правовідносин позики між сторонами на підставі договору банківського кредиту та не виконання відповідачем взятих на себе договором грошових зобов»язань подавши суду відповідний оригінал договору банківського кредиту або ж його належним чином завірену копію, оскільки обов»язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов»язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обгрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Як передбачено ч.1 ст. 185 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів. Натомість ч.2 ст. 185 ЦПК України передбачає, що у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. З приводу цього, Пленум Верховного суду України в п. 28 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті\~185\~ЦПК\~просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття\~60\~ЦПК\~) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті\~10\~ЦПК\~сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей\~58,\~59\~ЦПК\~про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті\~58,\~59\~ЦПК\~) в порядку, передбаченому статтями \~185,\~ 187, \~189\~ЦПК…». \~\~ \~ \~ \~ \~ Отже, Кредитний договір №1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року, оригінал якого було надано позивачем по справі ( належним чином завірена копія є в матеріалах даної цивільної справи) і на який його представник в судовому засіданні посилається, як на доказ в рахунок обгрунтування задоволення своїх вимог, заявлених в позові з підстав, передбачених ст.ст. 57, 59, 60 ЦПК України є недопустимим доказом та засобом доказування по справі, оскільки є фальшованим, тобто підробленим письмовим доказом по справі, а тому з підстав, передбачених ч.2 ст. 185 ЦПК України суд не повинен приймати його до уваги під час оцінки всіх доказів по справі, більш того який спростовується іншими доказами, які були надані відповідачем у справі, що полягає в наступному. У відповідності до Висновку судової почеркознавчої експертизи, проведеної Науково - дослідним експертно криміналістичним центром ГУ МВС України в Донецькій області від 21 січня 2016 року № 1720, предметом дослідження якої були надані позивачем оригінали Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року, Додатку №2 до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року, Анкети заяви до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року, складеного судовим експертом [PERSON] -« 1-3 Підписи, розташовані в: - графі «Боржник» на кожному аркуші знизу в Кредитному договорі № 1449/П від 01 липня 2013 року; - графі «Оригінал кредитного договору отримав» на останньому аркуші в Кредитному договорі № 1449/П від 01 липня 2013 року; - графі «Позичальник» в Додатку №2 до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року - графі «Дата 01.07.2013» в Анкеті заяві до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року виконані не [PERSON], а іншою особою». ( а.с.136-141). Таким чином, як вбачається з Висновку судової почеркознавчої експертизи, підписи в оригіналі Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року, наданого позивачем, як доказ в рахунок обгрунтування заявлених ним вимог, а також в оригіналі Додатку №2 до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року і в оригіналі Анкети заяви до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року вчинений не відповідачем по справі [PERSON], а іншою особою навмисно зміненим почерком, тобто є підробленим. Судово - почеркознавча експертиза була призначена та проведена у відповідності до вимог ст.ст.143, 144, 147 ЦПК України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145. Основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, цифрових записів і підпису. У відповідності до вимог п.2 Науково- методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 на експертизу судом були надані вільні, умовно- вільні та експериментальні зразки почерку, в тому числі підпису особи, яка ідентифікується, - відповідача [PERSON] При призначення експертизи експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385, 387 КК України. За таких обставин, суд вважає, що Кредитний договір № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року, наданий позивачем в рахунок обгрунтування своїх вимог, щодо стягнення заборгованості за цим правочином є фальшивим, тобто підробленим, а тому не може бути допустимим доказом по справі, на який посилається позивач. Будь-яких передбачених законом доказів, які б спростовували вищезазначений висновок суду, представник позивача до суду не надав і на наявність таких доказів не посилається. З підстав передбачених ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, суд зобовязаний не брати до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. До таких доказів відносяться і фальшиві (підроблені) докази у вигляді документів, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Зокрема такий документальний доказ як правочин у вигляді договору банківського кредиту повинен був бути отриманий позивачем шляхом його укладання, що передбачає в даному випадку викладення умов кредитного договору у вигляді єдиного документу та його підписання сторонами. Однак такого допустимого доказу позивачем суду надано не було. Підроблення документу це- повне виготовлення фальшованого документа, схожого на справжній; внесення у справжній з точки зору форми документ неправдивих відомостей; зміна змісту або характеру документа шляхом механічних маніпуляцій; підроблення відбитків штампа, печатки, підпису як необхідного реквізиту документа. Таким чином, оскільки підпис відповідача [PERSON] в Договорі банківського кредиту була підроблена, шляхом проставлення підпису іншою особою замість сторони такого договору - [PERSON], такий документ в цілому не можливо вважати правочином та допустимим письмовим засобом доказування, який не був отриманий в установленому законом порядку, шляхом його підписання сторонами. Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах»- При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтуватися на всебічному, повному й об»єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. У відповідності до ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Згідно до Розділу 5 ЦПК України, доказами можуть бути лише ті факти, які мають документальне та фактичне підтвердження та на підставі яких в подальшому суд може дослідити їх правдивість. Натомість, відповідачем [PERSON] було подано інші письмові докази - документи, а саме Довідка № 2869/03 від 09 вересня 2015 року та Табель обліку використання робочого часу КП «Словміськводоканал» м. Слов»янська за липень місяць 2013 року, з яких вбачається, що відповідач [PERSON] з 01 липня 2013 року працювала в Комунальному підприємстві Слов»янської міської Ради Донецької області «Словміськводоканал» на посаді бухгалтера, а з 26 липня 2013 року в.о. секретаря і 01 липня 2013 року ( понеділок) знаходилася на своєму робочому місці в КП «Словміськводоканал» по вул. Калініна №2 у м. Слов»янську Донецької області повний робочий день, тобто фізично не могла бути присутньою 01 липня 2013 року в місті Одеса при укладанні Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року.( а.с. 51-53). Будь- яких передбачених законом доказів, які б спростовували інформацію, викладену у письмових документах, наданих відповідачем до суду, представник позивача не надав та на їх наявність не посилається. Суд не погоджується з твердженнями представника позивача в тій частині, що місцем укладання Кредитного договору № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року є місто Донецьк, оскільки ці ствердження представника позивача цілком спростовуються самим текстом договору, де вказано, що місцем укладання договору є м. Одеса. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Так як оригінали документів - Кредитний договір № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року з Додатком №2 до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року та Анкетою заявою до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року, надані позивачем, не є допустимими доказами з підстав передбачених ст. ст. 57, 59, 60 ЦПК України оскільки є фальшованим, тобто підробленим письмовим доказом у справі, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, - суд приходить до обгрунтованого висновку не брати до уваги такий доказ як недопустимий засіб доказування. Згідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Єдиним банківським документом на підтвердження отримання грошових коштів в заяві на отримання у банку готівки є графа « Боржник», де повинен бути відповідний підпис. Заперечення відповідача підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, згідно з яким підпис від імені боржника коштів виконаний не відповідачем [PERSON], а іншою особою. Таким чином, позивачем не було надано належних та допустимих доказів в рахунок обґрунтування вимог щодо наявності укладеного кредитного договору, заборгованості, яка виникла б на підставі не належного виконання відповідачем, [PERSON], взятих на себе грошових зобовязань та можливості у звязку із цим застосування цивільно-правової відповідальності, оскільки оригінали документів- Кредитний договір № 1449/П з фізичною особою ( на споживчі цілі із забезпеченням порукою та заставою рухомого майна) від 01 липня 2013 року з Додатком №2 до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року та Анкетою заявою до Кредитного договору № 1449/П від 01 липня 2013 року наданий позивачем не є допустимим доказом, з підстав викладених вище, а інших доказів укладання кредитного договору, як на підставу поновлення порушеного права позивачем суду надано не було, - а тому суд приходить до висновку, що на відповідача не може бути покладена відповідальність за невиконання зобов»язання за вказаним кредитним договором і тому позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ФІНРОСТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню у звязку із недоведеністю обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. \~ \~ Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать: 4) витрати, пов»язані з проведенням судових експертиз. У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»: від сплати судового збору звільняються: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з [PERSON] і тому, у відповідності до вимог ч.4 ст. 88 ЦПК України, оскільки позов ПАТ «ФІНРОСТБАНК» залишено без задоволення, а позивач звільнений від оплати судового збору, то судові витрати компенсуються за рахунок держави. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні, за проведення судової почеркознавчої експертизи відповідач сплатила грошову суму -900 грн 48 коп, що підтверджується Квитанцією № 124 від 20 січня 2016 року ( а.с.133), яку у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України слід стягнути з Публічного акціонерного товариства «ФІНРОСТБАНК» на користь відповідача [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved