Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

Служба у справах дітей Вінницької міської ради в інтересах дитини [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи позовну заяву тим, що відповідачі у справі є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . Так, мати дитини не має постійного місця проживання, часто змінює місце перебування, веде асоціальний спосіб життя. Дитина народилась недоношеною, стан його здоров`я був важким, тому мати разом з ним перебувала в стаціонарі. [PERSON] під час перебування у лікарні незадовільно здійснювала догляд за дитиною, не виконувала рекомендації лікуючого лікаря, відлучалась по особистим справам. Після виписки з лікарні [PERSON] разом з сином стала проживати у свого співмешканця [PERSON] у м. Вінниці. За станом здоров`я малолітній [PERSON] перебував на лікуванні у педіатричному відділенні, де догляд за ним здійснював співмешканець матері, а мати дитини була відсутня. З огляду на це, 14.08.2019 року дитина була госпіталізована до КНП «Вінницька міська клінічна лікарня «Центр матері та дитини», внаслідок тривалої відсутності матері за місцем проживання, де і перебуває наразі. [PERSON] не виявляє бажання повернути собі дитину на виховання та не заперечує проти відібрання дитини від неї без позбавлення батьківських прав. Зі слів останньої, відповідач не є фізіологічним батьком її сина, а внесений до свідоцтва про народження дитини лише тому, що між ними укладено шлюб. Враховуючи викладені обставини, на виконання своїх обов`язків щодо здійснення соціально-правового захисту дітей Служба у справах дітей Вінницької міської ради звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та просила надати їй шанс для повернення дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Матеріалами справи встановлено, що 05.09.2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис № 2327 (а.с. 9). Після укладення шлюбу [PERSON] своє дошлюбне прізвище не змінювала. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, батьками [PERSON] , [INFO] , є відповідачі по справі (а.с. 6). Даний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 СК України (а.с. 29). Як вбачається з листа «ВМКЛ «ЦМ та Д» від 04.10.2019 року, [INFO] року у їх закладі народилася дитина [PERSON] , недоношеною, пологи відбулися в терміні гестації 28 тижнів, стан здоров`я після народження - важкий, перебувала з 15.03.2019 року по 11.04.2019 року у відділенні реанімації недоношених. В подальшому була переведена у відділення патології новонароджених де перебувала по 19.06.2019 року. Під час перебування мати незадовільно здійснювала догляд за дитиною, не виконувала рекомендації лікуючого лікаря, відлучалась по особистих справах. 19.06.2019 року мати виписалась з дитиною за адресою: [ADDRESS] . Дитина була госпіталізована та перебувала на лікуванні з 30.07.2019 року по 07.08.2019 року у педіатричному відділені молодшого дитинства. За хлопчиком весь цей час здійснював догляд співмешканець матері [PERSON] . За весь період перебування у стаціонарі мати відвідувала дитину один раз. 14.08.2019 року [PERSON] доставив дитину у КНП «ВМКЛ «ЦМ та Д» та повідомив про те, що мати дитини залишила її та поїхала у справах у м. Київ. Після цього протягом декількох днів не з`являлася, на зв`язок не виходила. Були викликані співробітники поліції та служби у справах дітей (а.с. 15). З повідомлення Київського відділення поліції ВВП ГУНП у Вінницькій області від 05.09.2019 року вбачається, що 14.08.2019 року в «ВМКЛ «ЦМ та Д» звернувся [PERSON] з приводу того, що його колишня співмешканка [PERSON] залишила на нього свого сина [PERSON] , [INFO] , та поїхала до м. Києва. У зв`язку з тим, що [PERSON] не являється батьком малолітнього, він звернувся за допомогою в «ВМКЛ «ЦМ та Д». З даного приводу працівниками СП Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області було передано малолітнього [PERSON] до лікувального закладу «ВМКЛ «ЦМ та Д». 30.08.2019 року було встановлено місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] , опитано та притягнуто адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП (а.с. 10). Дані факти підтверджуються актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку (а.с. 11). З письмових пояснень [PERSON] , наданих Київському ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, вбачається, що на вихованні у неї є син [PERSON] , [INFO] . Протягом трьох місяців вона проживала разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з відсутністю грошових коштів вона змушена була переїхати до [ADDRESS] , де в подальшому влаштувалась на роботу. При цьому, свого неповнолітнього сина залишила під наглядом свого колишнього співмешканця [PERSON] на два дні. Через різні обставини повернулась до м. Вінниці лише через 20 днів. В подальшому має намір офіційно працевлаштуватись, знайти постійне житло та забрати сина (а.с. 13). В той же день, 30.08.2019 року [PERSON] було надано письмові пояснення до Служби у справах дітей Вінницької міської ради, у яких вона повідомляє, що на даний час не має змоги забрати дитину, оскільки не має місця проживання та роботи. Вона не проти влаштування дитини у заклад та відібрання дитини без позбавлення її батьківських прав щодо дитини (а.с. 14). Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 17.10.2019 року відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , від батьків [PERSON] , [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав важається доцільним (а.с. 27-29). Зі змісту висновку вбачається, що по теперішній час малолітній перебуває у КНП «ВМКЛ «ЦМ та Д». Протягом двох місяців перебування у закладі мати лише один раз відвідала сина. [PERSON] не виявила бажання повернути собі дитину на виховання. Батько дитини не брав участі у вихованні, догляді та утриманні сина, жодного разу не бачив дитину, не цікавився його життям та розвитком. На засіданні комісії 17.09.2019 року мати дитини [PERSON] підтвердила, що не заперечує проти відібрання від неї дитини без позбавлення її батьківських прав. Суд погоджується з вказаним вище висновком, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Відповідно до п.1-2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно із ч.1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст.7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Матеріалами справи в повному обсязі доведено невиконання відповідачами [PERSON] та [PERSON] своїх обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина, оскільки відповідачі не підтримують з сином родинних відносин, не провідують його у КНП «ВМКЛ «ЦМ та Д», де він перебуває, та не виявляють бажання забрати дитину на виховання у свою сім`ю, тому суд вважає, що позовні вимоги про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав є доведеними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідачі не надають матеріальну допомогу своєму неповнолітньому сину та не приймають участі в його утриманні. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення; тощо. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частині до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючись щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню на користь та на утримання дитини, суд враховує те, що дитина по теперішній час перебуває у КНП «ВМКЛ «ЦМ та Д». Зважаючи на розмір заявлених вимог, ухилення відповідачів від виконання свого батьківського обов`язку, визнання позову відповідачем [PERSON] , суд вважає можливим встановити аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідачів, щомісячно, що буде розумним, справедливим та зваженим. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідачів в дохід держави з кожного в розмірі по 1536,80 грн. (за дві вимоги з кожного відповідача). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved