Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 14.02.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання громадянина таким, що втратив право на користування житлом до [PERSON] , яким просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] , для вільного розпорядження своїм майном. Вказує, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. Так згідно договору купівлі-продажу від 20.12.2014 [PERSON] зобов`язувся знятися з реєстрації у спірній квартирі до 30.12.2014 року, проте до цього часу цього не зробив. З грудня 2014 року у квартирі не проживає, особистих речей в квартирі не має, комунальні послуги не сплачує, чим і порушує його право у здійсненні права власності. В зв`язку із даними обставинами позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Заяви, клопотання учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно повернутих за закінченням терміну зберігання поштових повідомлень, а.с. 29-33, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило, відзив на позов до суду не надавав. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 10-00 год. 18.04.2019, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18.04.2019 ухвалою суду відкладено розгляд справи на 10-00 год. 11.05.2019, у зв`язку з неявкою відповідача щодо якого у суду відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. Ухвалою суду від 11.05.2019 відкладено розгляд справи на 09-00 год. 11.06.2019, у зв`язку з неявкою відповідача щодо якого у суду відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, 11.06.2019 Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області постановлено ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи, оскільки існує сукупність умов, передбачених нормами ч.1 ст. 280 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2014 та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири [ADDRESS] на праві приватної власності є позивач [PERSON] (а.с. 6-8, 10). Згідно довідки № 14030 від 04.12.218 відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, відповідач - [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі по теперішній час (а.с. 9). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до положень ст. ст. 12, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, юсі мають танення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно договору купівлі-продажу від 20.12.2014 [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п.34 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника житла таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України) із знаттям останнього з реєстрації. Оскільки право власності відповідача на спірну квартиру припинилося, відповідач в договорі купівлі-продажу від 20.12.2014 зобов`язався знятися з реєстрації, але не виконав своє зобов`язання, із позбавленням права на майно, відповідач втратив і право користування ним, тому суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позову, та усунути перешкоди [PERSON] , [INFO] , у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , визнавши [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved