Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. Позивач звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на спадкове майно, а сааме: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, що залишився після смерті матері - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з належними до нього господарськими спорудами та будівлями. Будинок належав матері на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 29.03.1956 р., виданого на підставі рішення № 60 від 13.03.1956 р. депутатів Авдіївського міського виконкому, посвідченого нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори 13.04.1956 р. За життя мати склала заповіт на його ім`я, проте, при зверненні до нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки наданий договір не містить відміток про проведення державної реєстрації в органах Бюро технічної інвентаризації. Надати документи не є можливим, оскільки Ясинуватське бюро технічно інвентаризації в даний час знаходиться на непідконтрольній українській владі території Донецької області. Заяви та клопотання сторін. Позивач [PERSON] надала заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутності. Відповідач - Військово-цивільної адміністрація Донецької області - подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Процесуальні дії у справі. 25.02.2021 р. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання та витребувані докази. Ухвалою від 15.03.2021 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] . За життя померла склала заповіт, відповідно до якого належний їй житловий будинок з відповідними господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та житловий будинок з відповідними господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , заповіла своєму сину - [PERSON] , [INFO] . Належність померлій будинку з відповідними господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копією Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти від 29.03.1956 р., що був виданий на підставі рішення виконкому Авдіївського райвиконкому № 60 від 13.03.1956 р. про відвід земельної ділянки [PERSON] . Згідно свідоцтва про одруження, 20.04.1973 р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та взяла прізвище чоловіка. Судом встановлено, що при зверненні до нотаріуса, позивачу фактично було відмовлено у вчинені нотаріальних дій. У Постанові від 28.01.2021 р. нотаріусом було повідомлено, що оскільки наданий Договір, посвідчений нотаріусом 13.04.1956 р. не містить відміток про проведення державної реєстрації в органах Бюро технічної інвентаризації, надати будь-який документ з Бюро технічної інвентаризації, що здійснювало на момент вчинення правочину державну реєстрацію не є можливим, так як Ясинуватське бюро технічної інвентаризації в даний час знаходиться на непідконтрольній Українській владі території Донецької області, то у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відмовлено. Тобто, зазначена Постанова фактично є відмовою в оформленні права позивача на спадщину. За таких обставин звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно є ефективним та законним способом захисту прав позивача. Судом досліджено надані позивачем документи на будинок [ADDRESS] , а саме: копію Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти від 29.03.1956 р., що був виданий на підставі рішення виконкому Авдіївського райвиконкому № 60 від 13.03.1956 р. про відвід земельної ділянки [PERSON] ; технічний паспорт. З копії спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернувся з заявою син померлої - [PERSON] , який прийняв спадщину, проте оформити свої спадкові права не має можливості в іншому порядку, аніж в судовому, оскільки отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові № 742/740/17 від 23 вересня 2020 року, в якій зазначено наступне. На момент виникнення спірних правовідносин і введення будинку в експлуатацію питання набуття права власності регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства. Виникнення права власності на житловий будинок чинним на момент його побудови законодавством не пов`язувалося з проведенням його реєстрації. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions). Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Відповідно до положень ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст..1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Згідно ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право власності на спадок видається за письмовою заявою спадкоємцями, які прийняли спадок в порядку встановленим цивільним законодавством; у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадок особа може звернутись в суд за правилами позовного провадження. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані докази, прийшов до висновку, що, оскільки на ім`я позивача померлою [PERSON] оформлено заповіт, а через відсутність документу про підтвердження реєстрації права власності на будинок він позбавлений можливості оформити свої спадкові права в іншому порядку, аніж в судовому, то позовні вимоги обгрутновані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved