Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 05 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що згідно договору їй належить житловий будинок [ADDRESS] . В 2014 році вона зареєструвала за даною адресою відповідача - [PERSON] . Відповідач не є її родичем, з моменту реєстрації в даному житловому будинку ніколи не проживала і не з`являлася, її місце проживання до теперішнього часу їй не відоме. За час реєстрації, відповідач ніякої участі в утриманні будинку та сплати комунальних платежів не приймала. В зв`язку з реєстрацією [PERSON] , вона не має змоги на свій розсуд розпорядитися своєю власністю, вимушена звернутися до суду та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням яке їй належить. Вона просить задовольнити її позовні вимоги та не заперечує проти винесення рішення в заочному провадженні. Відповідач у судові засідання не з`являлась, про місце, час та день розгляду справи повідомлялась належним чином за місцем реєстрації (а.с.20). Відзиви проти позову не надала. Судові виклики повернено до суду у зв`язку з тим, що відповідач відсутній за вказаною адресою та за зазначеною адресою не проживає. З довідки №24 Шевченківської селищної ради Харківської області від 25 лютого 2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] . За даною адресою не мешкає, її місце проживання (перебування), не відомо. Відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 Цивільно-процесуального кодексу України вважається що повістки вручені їй належним чином (відсутність особи за місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси). Поважної причини своєї неявки відповідач суду не повідомила. За таких обставин відповідач вважається повідомленою про розгляд справи належним чином. Представник позивача , адвокат Гуменний Т.З. , в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій прохає позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, шляхом винесення заочного рішення. Зі згоди позивача (представника) суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін, які в судове засідання не з`явились відповідно до ч. 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі. 26 лютого 2021 року після усунення недоліків та отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача по справі постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 25 березня 2021 року. Також відповідачу наданий строк для подання відзиву (заперечення) на позовні вимоги. Ухвалою суду від 25 березня 2021 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Окрім того за ініціативою суду були направлені запити до Шевченківського відділку поліції Харківської області та медичного закладу - Шевченківської ЦРЛ Харківської області з метою отримання інформації про звернення гр. [PERSON] в період часу з серпня 1996 року по лютий 2021 року. Також в судовому засіданні опитані свідки [PERSON] , [PERSON] . Відповідач у судові засідання не з`являлася, про місце, час та день розгляду справи повідомлялася належним чином за місцем реєстрації (а.с.20). Відзиви проти позову не надала. Судові виклики повернено до суду у зв`язку з тим, що відповідач за зазначеною адресою відсутній. З довідки №24 Шевченківської селищної ради Харківської області від 25 лютого 2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] . За даною адресою не мешкає, її місце проживання (перебування), не відомо. Суд, заслухавши, свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шевченківської Державної нотаріальної контори Харківської області 13 серпня 1996 року та зареєстрованого в реєстрі за №1309, [PERSON] - належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно копії листа-вкладиш домової книги, в вищезазначеному будинку значаться зареєстрована: з 11 жовтня 1996 року - [PERSON] , [INFO] , та з довідки №24 Шевченківської селищної ради Харківської області від 25 лютого 2021 року, зареєстрована: з 19 червня 2014 року - [PERSON] , [INFO]. З акту обстеження домоволодіння від 15 квітня 2020 року підписаного депутатом сільської ради Бойк Л.В., свідків [PERSON] , [PERSON] , вбачається , що [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] але фактично за адресою реєстрації не мешкає з 2014 року по теперішній час. В судовому засіданні свідки: [PERSON] , [PERSON] , підвередили свою участь у складані акту обстеження від 15 квітня 2020 року , засвідчили, що є мешканцями села Новомиколаївка, враховуючи що село на теперішній час малонаселене знають усіх мешканців. [PERSON] жодного дня за місцем реєстрації не проживала, будь яких відомостей ,щодо поновлення [PERSON] свого права на проживання в будинку не мають. З листа № 1218/01-21 від 09 квітня 2021 року ВПД №1 Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області вбачається що [PERSON] , [INFO] за період з 1996 по 2021 рік з заявами та повідомленнями, в тому числі, щодо поновлення права на проживання в будинку [ADDRESS] , не зверталася. Шевченківська центральна лікарня листом №01-17/500 від 21 квітня 2021 року повідомила, що [PERSON] , 1939 року народження, за період з 1996-2021 роки, за медичною допомогою до КНП Шевченківської ЦРЛ, не зверталася на обліку не перебувала, але в 2000 році проходила медичний огляд. Таким чином, відповідно до пояснень позичава , свідків належих та допустимих доказів судом встановлено, що відповідач зареєстрований в житловому будинку, що належить позивачу але фактично не проживає з червня 2014 року по теперішній час. Будь яких відомостей про поновлення свого порушеного права на проживання в вищевказаному будинку, відповідачем суду не надано. Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. За положеннями статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пунктом 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 64, 150, 156 Житлового кодексу УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 64, 150, 156 Житлового кодексу УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16) Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 Цивільного кодексу України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 Цивільного кодекску України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Виходячи з аналізу зазначеної норми власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи, такою що втратила права користування спірним житлом відповідає захисту особистого майнового інтересу позивача. Враховуючи наведенні доводи суд, дійшов до висновку, що відповідач, добровільно, виїхавши на інше місце проживання, втратила права користування зазначеним приміщенням. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, з умов виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеннями та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved