Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року позовну вимогу публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. При цьому, судом не вирішено питання щодо заявлених позивачем вимог в частинні стягнення з відповідача 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 1191,08 грн. штрафу (процентна складова) та 15387,82 грн. пені. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2016 року справу повернуто до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області для ухвалення додаткового рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Сторони, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Згідно ч. 3 ст. 220 ЦПК України, суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Виходячи зі змісту наведеної норми права вбачається, що пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Враховуючи наведене, суд вбачає, що позивач, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, просить застосувати до відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того виду за одне й те саме порушення договірного зобовязання (прострочення виконання грошового зобовязання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За вказаних підстав, позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог в частинні стягнення з відповідача 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 1191,08 грн. штраф (процентна складова). В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог позивача в частинні стягнення з відповідача пені в розмірі 15387,82 грн. Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обовязки відповідно до договору. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Однак, у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 року у справі № 6 - 16-цс15, визначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності не змінювались. Таким чином, виходячи із позиці Верховного Суду України, «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам», на які посилається представник позивача, мають містити підпис позичальника, в іншому випадку вказані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Оскільки позивачем не надано суду «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам», які би містили підпис відповідача, суд не може приймати їх до уваги в цілому. У звязку з зазначеним, строки позовної давності щодо неустойки необхідно рахувати на підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Як вбачається з розрахунку заборгованості, вказана вище сума пені в розмірі 15387,82 грн. утворилася в період з 21 червня 2013 року по 28 травня 2014 року. Позивач звернувсь до суду з даним позов 05 серпня 2014 року. Водночас, в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року, про перегляд ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2013 року у справі про стягнення заборгованості за договором позики зазначено, що право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано, її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення і позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені, право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права і обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою. За викладених обставин, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, передбачений ст. 258 ЦК України, щодо вимог банку в частинні стягнення пені яка нараховувалася відповідачу в період з 12 липня 2013 року по 18 серпня 2013 року на суму 21,00 грн. Натомість суд не вбачає пропуску річного строку позовної давності щодо вимог банку в частинні стягнення пені яка нараховувалася відповідачу в період з 18 серпня 2013 року по 28 травня 2014 року на суму 15366,82 грн., які підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed