Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2014 року задоволена заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Визнано фіктивним розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] від 17 грудня 1990 року. Зобовязано Красногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції здійснити відповідну реєстрацію та анулювати свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] від 17 грудня 1990 року. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на те, що вона є спадкоємицею за заповітом, після смерті [PERSON], що є істотною обставиною та впливає на її права і обовязки, але вона не приймала участі у розгляді справи. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що 27 січня 1958 року між [PERSON] та [PERSON] в Кіровському органі РАЦС м. Дніпропетровська був укладений шлюб. 17 грудня 1990 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Як пояснила заявниця у судовому засіданні, від шлюбу з [PERSON] є двоє синів, Віктор [INFO], та Дмитро [INFO], які проживають в Російській Федерації. Оскільки сини на час розірвання шлюбу були вже дорослі, тому шлюб в 1990 році, було розірвано шляхом подачі відповідної заяви в орган РАЦС Красногвардійського району м. Дніпропетровська. Це було фіктивне розірвання шлюбу, тобто зроблено не з метою фактичного припинення шлюбних відносин, а з метою страхування ризиків пов'язаних з узаконенням нового побудованого нею разом із [PERSON] будинку за адресою: Дніпропетровський район с. Новоолександрівка вул. Садова, 71 (колишня адреса 84-А), та можливості не втратити права на приватизацію квартири в якій заявниця, на той час була прописана, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Суворова, 29/34. У 1991 році будинок який побудували заявниця разом із [PERSON] був узаконений, на будинок було отримано свідоцтво про право власності, і вони відмовилися від прав на квартиру. Весь час із моменту побудування будинку в 1989 року заявниця проживала із [PERSON], шлюбних стосунків після 17 грудня 1990 року із вони не переривали, а ще через рік у 1992 році повторно уклали шлюб. 22 липня 2013 року [PERSON] помер. В результаті оформлення прав на долю у спільній сумісній власності подружжя після смерті чоловіка з'ясувалося, що будинок який заявниця побудувала зі своїм чоловіком [PERSON] і відтоді майже 30 років там прожили, не може бути оформлений на неї без встановлення факту фіктивності розірвання між ними шлюбу в 1990 році. Факт того, що шлюб між заявницею та її чоловіком [PERSON] був розірваний фіктивно, а вони насправді не припиняли подружніх стосунків, продовжували проживати разом та вести спільне сімейне господарство у судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] До вказаних правовідносин суд застосував вимоги ст.ст. 106,108 СК України, ч.2 ст.234, ч. 2 ст.256, ч. 2 ст. 259, ЦПК України, ч.2 ст.16 ЦК України. Врахувавши те, що встановлення цього факту необхідне для отримання заявницею спадкових прав після смерті чоловіка, суд вважав за можливе задовольнити заяву. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не враховують всіх обставин у справі, та стосуються прав інших осіб, які не брали участі у справі. Згідно доданих до апеляційної скарги документів вбачається, що за час свого життя [PERSON] 14 червня 2013 року склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті заповів на користь [PERSON] будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район с. Новоолександрівка вул. Садова, 71. Зазначений заповіт до теперішнього часу є чинним, відповідно до вимог ст.204 ЦК України. Крім того, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 14 червня 2013 року було відмовлено. При розгляді справи в порядку окремого провадження [PERSON]Д не повідомила суд про вказані обставини та не зазначила всіх осіб, інтересів яких стосується її заява, а суд першої інстанції не зясував ці обставини. Таким чином, суд вирішив питання про права та обовязки інших осіб, які не брали участі у цій справі в порядку окремого провадження, а тому відповідно до вимог ст.15 ЦК України, ст.ст.3, 292, п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, передчасними є висновки суду про задоволення заяви [PERSON] У звязку із чим, наявні підстави для скасування судового рішення, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed