Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 2000 року позивач переїхав проживати в будинок своєї рідної баби - [PERSON] , що розташований за адресою: [ADDRESS] де і зареєстрував місце свого проживання, та по теперішній час постійно проживає за вказаною адресою. [INFO] померла [PERSON] , про що 03.05.2003 Маркісівською сільською радою Немирівського району Вінницької області було зроблено запис №7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03.05.2003. На момент смерті [PERSON] позивач проживав у будинку останньої. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є батько позивача (син покійної)- [PERSON] та рідна тітка позивача (донька покійної та рідна сестра [PERSON] ) - [PERSON] , які відмовилися від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , про що свідчать їх власноручно зроблені та посвідчені секретарем Вишковецької сільської ради Немирівського району Вінницької області Слободянюк В.Д. заяви від 19.05.2004. [PERSON] як рідний внук покійної [PERSON] , внаслідок юридичної необізнаності, вважав що залишився єдиним спадкоємцем за законом, а також, що фактично прийняв спадщину, вступивши в управління спадковим майном (домогосподарством за адресою [ADDRESS] ), однак у зв`язку із скрутним фінансовим становищем не звертався до нотаріуса для оформлення права власності. [INFO] помер батько позивачата по-сумісництву син покійної [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 29.03.2021 виконавчим комітетом Брацлавської селищної ради Немирівського району Вінницької області, актовий запис №38. Після смерті батька [PERSON] вирішив зареєструвати право власності на домогосподарство за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності моїй бабі [PERSON] , у зв`язку з чим подав державному нотаріусу Кнап Л.П. відповідну заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.06.2021 №442/02-31, державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Вінницької області позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належний [PERSON] , у зв`язку з тим, що відповідно до Цивільного кодексу УРСР 1963 року внуки були спадкоємцями з 2 підстав: 1. У разі наявності заповіту, складеного на їх ім`я; 2. У разі якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їхніх батьків, хто був би спадкоємцем після смерті їхньої матері чи батька. Відповідно до ст.. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкуванні за законом, онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За час проживання в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] постійно проводив в ньому ремонт як капітальний так і поточний, забезпечуючи його збереження у придатному для життя стані, здійснював благоустройство та сплачував всі комунальні послуги. Весь цей час [PERSON] відкрито, добросовісно та безперервно ( з квітня 2004 року, тобто з моменту відмови від спадщини [PERSON] та [PERSON] ) протягом більше 17 років володіє вказаним нерухомим майном. Враховуючи те, що [PERSON] є рідним внуком покійної [PERSON] , померлої [INFO] , хоч і згідно із ЦК УРСР 1963 року не є спадкоємцем за законом, однак добросовісно, відкрито та безперервно володію житловим будинком з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також те, що єдині спадкоємці за законом після смерті [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] свого часу ще у 2004 році відмовилися від прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері, в інший спосіб оформити право власності на зазначену нерухомість не можна, окрім як звернутися до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю. Сторони в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, у яких вимоги позовної заяви підтвердили, просили їх задовольнити, справу розглянути без їх участі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись з матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Позивач дійсно з 2004 року і по даний час відкрито, безперешкодно та безперервно користується житловим будинком розташованим по [ADDRESS] , загальною площею 76,2 м2, житловою площею 35,2 м2, з господарськими будівлями та спорудами (літ. «а» прибудова, літ. «а1» навіс, літ. «Б» гараж, літ. «В» літня кухня, літ. «Г» сарай, літ. «г» навіс, літ. «Д» сарай, літ. «Е» навіс, літ. «П» погріб, літ. «Т» туалет, літ. «К» колодязь, №1-3 огорожа), даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, окрім того даний факт відповідачкою не оспорювався, а в повному обсязі визнався. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК), (п.9 Постанови). Враховуючи положення ст.ст.335, 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови) Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 17 років продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved