Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх зв'язку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов'язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року в справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що 29.10.2013 року [PERSON] отримала у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 грн. із зобов'язанням повернути їх до січня 2017 року (а.с.90). Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки [PERSON] від 29.10.2013 року містить безумовне та однозначне зобов'язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача [PERSON] Водночас, зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (29.10.2013 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (15 000 грн.) та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення (до січня 2017 року). Висновком судової почеркознавчої експертизи №936-18 від 29.05.2018 року (а.с.73-77) встановлено, що розписку написано власноруч [PERSON] без здійснення на неї будь-якого стороннього тиску (насильства), впливу, у тому числі впливу природних збиваючих факторів та в звичному стані. Доказів в спростування вказаних обставин відповідачем не надано, а судом не встановлено. Поміж іншим, письмова форма договору позики від 29.10.2013 року, укладеного між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16. Посилання позивача на те, що в усному порядку вони з [PERSON] домовились про повернення боргу частинами, а саме щомісячно по 400 грн. протягом 3-х років, суд оцінює критично, оскільки: 1) жодних застережень стосовно повернення позики щомісячними рівними платежами в розписці немає, в той час як така умова є істотною та для врахування при вирішенні спору повинна бути викладена в тексті розписки як договорі позики; 2) початково відповідач не визнавала ні факт складання розписки, ні отримання коштів від [PERSON], ні погодження порядку повернення боргу щомісячними платежами. Неодноразова зміна відповідачем позиції по справі та пояснень приводять суд до переконання щодо наміру ввести суд в оману відносно дійсних обставин, а тому обставини усної домовленості повернення боргу частинами суд вважає недоведеними, у зв'язку з чим при ухваленні рішення керується виключно змістом договору позики від 29.10.2013 року, який регламентує повернення позики однією сумою саме до січня 2017 року. При цьому, оскільки відповідач повинна була повернути позику до січня 2017 року, що не виконала, тому право позивача вважається порушеним з лютого 2017 року. Оскільки за захистом своїх прав [PERSON] звернулася до суду 15.03.2017 року, підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає, адже він позивачем не пропущений. Посилання позивача на причину оформлення розписки як то взяття [PERSON] коштів у борг для погашення заборгованості по аліментам її сина суд залишає поза увагою, оскільки це є другорядним та на сам факт передання коштів не впливає, як і не спростовує характер виниклих між сторонами зобов'язань. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) [PERSON], наданої суду для проведення експертизи та в подальшому долученої до справи (а.с.90),згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником [PERSON] не виконано. До того ж судом встановлено, що оригінал розписки, наданий суду саме позивачем, не містить надпису про повернення суми боргу (у тому числі частково), тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов'язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Доводи відповідача відносно погашення боргу в сумі 2000 грн. з огляду на відсутність належних цьому доказів суд вважає недоведеними. Наявні в матеріалах справи квитанції поштових відправлень (а.с.37) суд визнає неналежними доказами, оскільки з них неможливо встановити призначення сум, суть проведеної операції, хто здійснював такі операції та в інтересах кого. Жодних даних, які б містили інформацію щодо предмету доказування, в них немає. Посилання відповідача щодо укладення договору позики під впливом обману, недодержання вимог ст.203 ЦК України під час його укладення, які визначають недійсність правочину, суд залишає поза увагою, оскільки вони не стосуються предмету спору. При цьому, будь-яких зустрічних позовних вимог відносно оспорювання даного договору, у випадку незгоди з ним, відповідач не заявляла. Відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем направленої позивачем досудової вимоги не має істотного значення для вирішення спору, оскільки не спростовує дійсність невиконання [PERSON] умов договору позики, а відтак доведеність порушення прав позивача, які підлягають захисту судом. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 29.10.2013 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 15 000 грн. в строк до 01.01.2017 року включно. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у зв'язку із чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 640 грн. (а.с.1), сплачений нею при зверненні до суду. З огляду на ухвалення рішення на користь позивача, підстави для компенсації понесених відповідачем судових витрат відсутні.

Outcome: approved