Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 2»), третя особа [PERSON], в якому просило стягнути з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 15314,85 дол. США, що за курсом 25,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.02.2016 року складає 396195,23 грн., за кредитним договором № 110К від 18 квітня 2007 року, яка складається з: -3232,92 дол. США - заборгованість за кредитом, -4883,05 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом, -6460,40 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, - 9,66 дол. США- штраф (фіксована частина), -728,82 дол. США штраф (процентна складова). 19 квітня 2016 року представником Позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника. Позовні вимоги представник Позивача підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання повторно не зявилися, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання Відповідачів та повернулися на адресу суду з відміткою про отримання. 19 квітня 2016 року відповідачами через канцелярію суду подано письмові заперечення на позовну заяву, в якій відповідачі просять відмовити ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON], [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №110K від 18 квітня 2007 року, що укладався між банком та [PERSON], з підстав, викладених в даних запереченнях. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання третьої особи та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, письмові заперечення відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 18 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Банк) та [PERSON] укладено кредитний договір №110K, відповідно до якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 7000 дол. США на строк до 18.04.2010 року, а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, за користування кредитом [PERSON]Д щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, Банк в повному обсязі виконав зобовязання, визначені в кредитному договорі №110K від 18 квітня 2007 року шляхом надання Позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. В той же час, як зазначив Позивач в позовній заяві, не зважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, [PERSON] належно їх не виконував, що підтверджується наявним в матеріалах справи Розрахунком заборгованості за кредитним договором №110K від 18 квітня 2007 року (а.с.3-4). Відтак, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №110K від 18 квітня 2007 року заборгованість [PERSON] станом на 09.02.2016р. становить 15314,85 дол. США, що за курсом 25,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.02.2016 року складає 396195,23 грн., яка складається з: -3232,92 дол. США - заборгованість за кредитом, -4883,05 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом, -6460,40 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, - 9,66 дол. США- штраф (фіксована частина), -728,82 дол. США штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобовязань за Договором №110K від 18 квітня 2007 року між ПАТ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено Договір поруки №110K/1 від 18 квітня 2007 року (а.с.13), відповідно до умов якого [PERSON] надала поруку перед ПАТ «ПРИВАТБАНК» за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитним договором від 18 квітня 2007 року № 110К. Відповідно до пункту 10 вищевказаного договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за Договором №110K від 18 квітня 2007 року між ПАТ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено Договір поруки №110K/2 від 18 квітня 2007 року (а.с.14), відповідно до умов якого [PERSON] надав поруку перед ПАТ «ПРИВАТБАНК» за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитним договором від 18 квітня 2007 року № 110К. Відповідно до пункту 10 вищевказаного договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором. Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, врегульовано статтею 554 ЦК України. Так, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Враховуючи положення вищенаведених норм, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про стягнення з поручителів в солідарному порядку заборгованості [PERSON] Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі в письмових запереченнях на позов посилаються на те, що порука до договорами поруки № 110К/1 та № 110К/2 припинилася відповідно до положень частини 4 статті 559 ЦК України, оскільки жодних вимог від банку про сплату заборгованості за кредитним договором [PERSON] до відповідачів ніколи не надходило. Так, статтею 559 ЦК України визначено порядок та підстави припинення поруки. Зокрема, згідно з частиною 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як випливає зі змісту пункту 1.3 Кредитного договору № 110К від 18 квітня 2007 року, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 18 квітня 2010 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п. 2.3.3, 2.4.1 даного Договору. Докази на підтвердження того, що строк виконання зобовязань за Кредитним договором № 110К від 18 квітня 2007 року, укладеним між Позивачем та Третьою особою, змінювався згідно п.п. 2.3.3, 2.4.1 даного Договору, в матеріалах справи відсутні і Позивачем таких доказів суду не надано. Отже, строк виконання забезпеченого поруками [PERSON] та [PERSON] зобовязання [PERSON] було встановлено до 18 квітня 2010 року. В матеріалах справи міститься Повідомлення від 18 січня 2016 року № 30.1.0.0/2-ZLO (А.С. 6), зі змісту якого вбачається, що банк направляв на адресу поручителів [PERSON] та [PERSON] вимогу про виплату боргу 18 січня 2016 року. В той же час, строк виконання забезпеченого поруками [PERSON] та [PERSON] зобовязання [PERSON] було встановлено до 18 квітня 2010 року. Доказів, які б підтверджували той факт, що банк звертався до поручителів з аналогічними вимогами раніше, тобто до 18 січня 2016 року, в матеріалах справи відсутні. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертоїстатті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 29 січня 2014 року у справі № 6-155цс13, від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-125цс14, що відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до змісту статей 559, 598 ЦК України припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати. Оскільки умовами кредитного договору та договору поруки визначено, що термін користування кредитом встановлений до 18 квітня 2010 року, а Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів пред'явлення вимоги до поручителів протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (18 квітня 2010 року), то після закінчення цього строку порука за договорами поруки № 110К/1 та № 110К/2 від 18/ квітня 2010 року припинилась відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до відповідно до ст.ст. 16, 526, 549, 550, 551, 553, 554, 559, 598, 1046, 1054, 1055, 1056-1 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed