Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 15 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 2020/01/15. Відповідно до п.1 договору продавець продав та зобов`язується передати покупцю, а покупець купив та зобов`язується прийняти від продавця нежитлові приміщення розташовані за адресою [ADDRESS] , а саме : зерносклад цегляний, загальною площею 708,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558737056204, зерносклад металевий, загальною площею 696,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558642156204, піднавіс комори, загальною площею 1097,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1557754956204, склад будматеріалів, загальною площею 188,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558501256204. На виконання умов договору позивач у готівковій формі сплатив відповідачу 98 500 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., що підтверджується розпискою. 15.01.2020, відповідачем передано позивачу вказане нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі майна у власність №1, тобто він вважає, що укладений між позивачем та відповідачем правочин обома сторонами (окрім нотаріального посвідчення) виконаний. Вказує, що згідно п.9 договору, сторони погодилися провести нотаріальне посвідчення договору у 10-денний термін з моменту його підписання. З метою виконання вищевказаних положень та умов договору, позивач двічі (27.01.2020 та 10.04.2020) зверталася із вимогою до відповідача про необхідність з`явитися для посвідчення вказаного укладеного договору купівлі-продажу. Однак на вимоги відповідач з`явитись для проведення нотаріального посвідчення договору відмовляється. Просить суд визнати дійсним договір № 2020/01/15 купівлі - продажу нежитлових приміщень розташованих за адресою [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності вцілому на нерухоме майно, нежитлові приміщення розташовані за адресою [ADDRESS] , а саме : зерносклад цегляний, загальною площею 708,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558737056204, зерносклад металевий, загальною площею 696,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558642156204, піднавіс комори, загальною площею 1097,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1557754956204, склад будматеріалів, загальною площею 188,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558501256204. Представник позивача, адвокат Кузьмарук О.С., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими та доведеними, просив суд їх задоволити в повному обсязі, з обставин викладених в позовній заяві та матеріалах справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Подав відзив, в якому просив позов задоволити в повному обсязі, позовні вимоги визнає, розгляд справи провести у його відсутність.. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Березнівського районного суду від 28.05.2020р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 26.06.2020 року провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання на 21.07.2020 року. До суду 20.07.2020 року надійшов відзив від відповідача, в якому він просив суд задоволити позовні вимог позивача, проводити розгляд справи у його відсутність. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача встановив, що 15 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 2020/01/15. Предметом вказаного договору є купівля - продаж нежитлових приміщень розташованих за адресою [ADDRESS] , а саме : зерносклад цегляний, загальною площею 708,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558737056204, зерносклад металевий, загальною площею 696,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558642156204, піднавіс комори, загальною площею 1097,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1557754956204, склад будматеріалів, загальною площею 188,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558501256204. Договір купівлі - продажу № 2020/01/15 від 15.01.2020р. нотаріально посвідчений не був, оскільки відповідач уникає явки до нотаріуса, для належного оформлення та переходу майна до позивача. На виконання умов договору позивач у готівковій формі сплатив відповідачу 98 500 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., що підтверджується розпискою Позивач просить суд визнати дійсним договір №2020/01/15 купівлі-продажу нежитлових приміщень та визнати за ним право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою [ADDRESS] . Норми права, які застосував суд. Згідно з ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Положеннями статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1). Частиною 4 статті 639 ЦК України, якою встановлені вимоги до форми договору, передбачено, що якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч.4). За статтею 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3). Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1). Предметом договору купівлі-продажу відповідно до статті 656 ЦК може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1). Форма окремих видів договорів купівлі-продажу встановлена статтею 657 ЦК України, за частиною 1 якої договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору встановлені статтею 220 ЦК України, за приписами якої у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1). Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч.2). Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 210 ЦК України, правочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Мотиви суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. 15 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 2020/01/15. Предметом вказаного договору є купівля - продаж нежитлових приміщень розташованих за адресою [ADDRESS] , а саме : зерносклад цегляний, загальною площею 708,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558737056204, зерносклад металевий, загальною площею 696,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558642156204, піднавіс комори, загальною площею 1097,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1557754956204, склад будматеріалів, загальною площею 188,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1558501256204. Договір купівлі - продажу № 2020/01/15 від 15.01.2020р. нотаріально посвідчений не був, оскільки відповідач уникає явки до нотаріуса, для належного оформлення та переходу майна до позивача. На виконання умов договору позивач у готівковій формі сплатив відповідачу 98 500 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., що підтверджується розпискою Належність вищевказаного нерухомого майна відповідачу [PERSON] підтверджується: Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 207594662 від 27 квітня 2020 року. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» від 06 листопада 2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Отже до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомого майна юридично не є укладеним. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір який не є укладеним. У зв`язку з цим, оскільки договір не був укладеним, суд не може визнати його дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. З огляду на вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що визнання в судовому порядку договору купівлі-продажу нерухомого майна з порушенням вимог ст. 220 ЦК України, не тільки суперечить нормам чинного законодавства, а й призводить до ухилення від сплати громадянами податку в дохід державного бюджету. Окрім цього, суд відзначає, що не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] та його адвоката Кузьмарука О.С. про те, що відповідач [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально. Таким чином, суд спростовує доводи позивача в частині відмови відповідача в добровільному порядку нотаріально посвідчити угоду купівлі-продажу, оскільки позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. При цьому, само по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір не може бути безумовною підставою для застосування цієї статті. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Касаційного цивільного суду Верховного Суду, висловленою в постанові від 04.03.2019 № 665/2266/16-ц. Виходячи з висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04 березня 2019 року по справі №665/2266/16-ц однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи та вищевказані норми законодавства, суд прийшов до висновку, що правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки, тому посилання адвоката Денисюк А.С. на ст. 220 ЦК України є безпідставним. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу № 2020/01/15 від 15 січня 2020 року дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Тому, незважаючи на ті обставини, що спірне нерухоме майно було передане позивачу відповідачем і ним було отримано грошові кошти за належне йому майно, суд не може вважати, що договір купівлі - продажу між сторонами відбувся, а позивач набула право власності на майно. Отже, у суду відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним. Сторонами укладення договору у законодавчо визначеній формі не дотримано. Крім того, як вбачається з правової позиції викладеної у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124 цс15 «За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статі 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні обєкти, суд при застосування цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК цього Кодексу». Тобто, позивачем при зверненні до суду з даним позовом було обрано не правильний спосіб захисту. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним слід відмовити, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed