Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Стислий виклад позиції Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за його вимогою про стягнення заборгованості. 25.12.2007 року між сторонами укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 074/22.2-075К, відповідно до умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» зобов'язався надати [PERSON] у користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50000 доларів США зі сплатою 13,5 відсотків річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 24.12.2017 року. Договір був забезпечений порукою [PERSON] відповідно до договору № 074-12/33 від 25.12.2007 року. [PERSON] допустила заборгованість за договором. ПАТ «Укрсоцбанк», після уточнення та збільшення позовних вимог, просить стягнути з [PERSON], як позичальника, та з [PERSON], як поручителя, солідарно, заборгованість за договором в сумі 897346 грн. 70 коп. Заперечення відповідачів у вказаній частині вимог. Відповідачі заперечують вказану вимогу тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» не довів існування заборгованості перед ним. Вказана заборгованість не може бути доведена розрахунком, інших доказів позивач не надав. Просять в позові відмовити. Стислий виклад позиції [PERSON] та [PERSON] за їхніми вимогами про визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії, договору іпотеки, договору поруки недійсними. Позивачі стверджують, що укладаючи кредитний договір, ПАТ «Укрсоцбанк» умисно ввів [PERSON] в оману, приховавши від неї важливу для укладення договору інформацію, зокрема, необхідність понесення витрат у зв'язку з укладенням договору, зокрема, витрат на конвертацію валюти. Також були приховані валютні ризики кредиту, інші, більш вигідні для відповідача, способи розрахунку відсотків за договором. Позивачі просять визнати кредитний договір недійсним і, у зв'язку з таким визнанням, визнати також недійсними договори, спрямовані на забезпечення виконання умов за кредитним договором - договір іпотеки та договір поруки. Заперечення ПАТ «Укрсоцбанк» у вказаній частині вимог. ПАТ «Укрсоцбанк» вважає, що позивачі пропустили строк позовної давності за такими вимогами, оскільки оспорювані договори укладались ще в 2007 році. Просить у заяві позовну давність застосувати. Крім цього, ПАТ «Укрсоцбанк» заперечує твердження позивачів про їх обман та умисне замовчування необхідної для укладення договору інформації. Позивачі отримали всю необхідну для укладення договору інформацію і їх рішення укласти цей договір було вільним. ПАТ «Укрсоцбанк» просить в позові відмовити. Заяви, клопотання, інші дії. Ухвалами суду від 01.03.2016 року та від 24.07.2017 року призначені судово-економічна та додаткова судово-економічна експертиза. Ухвалою суду від 21.05.2018 року вжиті заходи забезпечення позову [PERSON] та [PERSON] Мотивувальна частина рішення щодо вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК: «1.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Є очевидним, що існування заборгованості за кредитним договором та її розмір має довести сторона договору, яка видавала кредит, у цьому випадку - ПАТ «Укрсоцбанк». Саме сторона договору, яка стверджує про порушення умов договору - допущення іншою стороною заборгованості за договором, має довести, що вказане порушення відбулося, а також довести майнові наслідки цього порушення у виді заборгованості. ПАТ «Укрсоцбанк», як доказ існування заборгованості за кредитним договором та її розміру, додав до позовної заяви розрахунок вимог банку. Однак, розрахунок розміру заборгованості, за своєю природою, не є доказом, такими доказами є первинні документи про рух коштів за кредитом, на підставі яких такий розрахунок робиться. Відповідач - сторона кредитного договору, може погодитися з розрахунком (визнати його), тоді у позивача не буде потреби доводити існування заборгованості та її розмір. Однак, відповідачі [PERSON] та [PERSON] розрахунок заперечили. В такому випадку ПАТ «Укрсоцбанк» зобов'язаний був доводити існування заборгованості та її розмір доказами. ПАТ «Укрсоцбанк» надав ряд первинних документів. Однак, для того щоб працювати з ними, аналізувати, робити розрахунки, необхідні спеціальні знання. Зокрема, такі знання потрібні для того щоб визначити, чи достатньо наданих документів для визначення суми заборгованості за кредитом, чи ні. Експерт, який за клопотанням відповідачів [PERSON] та [PERSON] проводив судово-економічну та додаткову судово-економічну експертизу, зауважив, що наданих документів для висновку недостатньо і повернув ухвалу суду без відповіді на цілий ряд запитань, розмір заборгованості за кредитним договором залишився не встановленим, так само як і факт її існування. При цьому обидві експертизи проводились за клопотаннями відповідачів [PERSON] та [PERSON], ПАТ «Укрсоцбанк» клопотань щодо експертиз не заявляв, свої запитання на вирішення експерта не пропонував, усі документи, які вимагав експерт, не надав. Взагалі ПАТ «Укрсоцбанк» будь-якої участі та інтересу щодо проведення експертизи не виявив, повністю віддавши це питання на розсуд відповідачів. Суд вважає, що ПАТ «Укрсоцбанк» не виконав свій процесуальний обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Тобто, довести існування заборгованості за кредитним договором та її розмір. У випадку, коли відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечили розрахунок пред'явлених до них вимог, саме ПАТ «Укрсоцбанк» мав надати усі необхідні первинні документи для доведення існування заборгованості та її розміру. І цього недостатньо для доведення його вимог. Суд, не маючи спеціальних знань, позбавлений можливості самостійно оперувати з документами, зокрема, коли деякі з них подані у вигляді виготовленої пристроєм та програмним комплексом паперової стрічки. Для ПАТ «Укрсоцбанк» було очевидним, що для визначення існування заборгованості та її розміру необхідно ініціювати проведення судової економічної експертизи. В такому випадку ПАТ «Укрсоцбанк», який зацікавлений у її проведенні і доведенні своєї позиції, надав би експерту усі необхідні документи та доступ до своїх програмних комплексів. Натомість, ПАТ «Укрсоцбанк», не дбаючи про доведення своїх вимог, інертно спостерігав як відповідачі та суд намагаються без спеціальних знань осягнути подані ним численні первинні документи, які, до того ж, за твердженням експерта, подані не всі. Необхідно пам'ятати, що позичальники у кредитних взаємовідносинах є «слабшою» стороною, позбавленою доступу до необхідної інформації та можливостей її аналізу. Тому, недопустимо, у тій чи іншій мірі, покладати доведення існування заборгованості та її розміру на «слабшу» сторону за принципом: я тобі поклав на стіл розрахунок, ти доведи, що в ньому щось не так, а я буду спостерігати і робити все, щоб ускладнити тобі завдання. Наслідком є те, що встановити існування і розмір заборгованості у справі стає неможливим, ініційовані «слабшою» стороною експертизи не здатні встановити існування заборгованості та її розмір, оскільки сторона, яка надала кредит, не зацікавлена у їх проведенні. Правильним підходом є те, що ПАТ «Укрсоцбанк» у цій справі, зіткнувшись з невизнанням свого розрахунку, мав клопотати перед судом про приєднання до справи первинних документів, які доводять існування заборгованості та її розмір, клопотати про проведення судової економічної експертизи, укласти угоду з експертною установою і подбати, щоб експерт мав усе необхідне для висновку. Інша сторона могла б поставити перед експертом свої питання, або ж, по наслідках первинної експертизи, клопотати про додаткову чи повторну експертизу. Ініціатива у доведенні мала належати ПАТ «Укрсоцбанк». Такий підхід дав би можливість суду оперувати висновком експерта, який, до того ж, на відміну від розрахунку, є доказом, а не борсатись роками у купі наданих позивачем бухгалтерських документів без будь-якого бажання з боку останнього будь що довести з допомогою цих документів. Такий підхід не призведе до того, що експертизи будуть проводитися у всіх «банківських» справах. Відповідачі пам'ятатимуть, що витрати на експертизу, у разі доведення заборгованості, ляжуть на них і вказаний підхід не створить ґрунту для зловживань процесуальними правами. З огляду на викладене, ПАТ «Укрсоцбанк», всупереч покладеному на нього ч.1 ст.81 ЦПК обов'язку, не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не довів належними доказами самого факту існування заборгованості та її розміру. Суд без ініціювання ПАТ «Укрсоцбанк» експертизи, без сприяння з боку останнього у її проведенні, позбавлений можливості визначити, чи є насправді заборгованість і який її розмір. Тому суд повністю відмовляє у вимогах ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивувальна частина рішення щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії, договору іпотеки, договору поруки недійсними. Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. ПАТ «Укрсоцбанк» заявив про застосування строку позовної давності щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії, договору іпотеки, договору поруки недійсними. З часу укладення оспорюваних договорів до моменту звернення з позовом про визнання їх недійсними минуло близько десяти років. Увесь цей час вказані договори були чинними і до самого останнього часу виконувались позичальником [PERSON], жодних претензій до змісту договорів і їхніх умов у останньої не виникало. Претензії з'явились лише тоді, коли виник спір щодо заборгованості за кредитним договором. [PERSON] вже у момент укладення кредитного договору мала можливість зважити, чи достатньо їй наданої ПАТ «Укрсоцбанк» інформації щодо кредитного договору, чи ні. Масив загальновідомої і доступної інформації щодо порядку укладення кредитних договорів дозволяв їй прийняти виважене рішення. [PERSON] не довела, що ПАТ «Укрсоцбанк» відмовляв їй у наданні, тим більше, приховував інформацію за кредитним договором. Приховування, замовчування є умисною дією, а умисел має бути доведений належними доказами. І довести це має саме сторона договору, яка стверджує, що її обманули, тобто, в цьому випадку, [PERSON] [PERSON] вказує, що вона не отримала достатньої інформації за кредитним договором, зокрема, щодо дійсної вартості кредиту, валютних ризиків, способу вирахування відсотків, і стверджує, що ПАТ «Укрсоцбанк» умисно приховав цю інформацію. Тобто, [PERSON] виходить з міркування, раз інформація не надана, значить це зроблено умисно, з метою обману. В той же час, очевидно, що інформація може бути не надана як умисно, так і з інших причин, зокрема, через недбалість сторін договору або просто через те, що сторони в момент укладення договору не надавали певній інформації особливого значення. Так як інформація може бути не надана як умисно, так і не умисно, тобто є два можливих варіанти, умисел в ненаданні інформації необхідно доводити. Без такого доведення твердження, що інформація умисно не надана буде припущенням, яке не може бути в основі рішення суду. [PERSON] не надала жодного доказу умисного замовчування ПАТ «Укрсоцбанк» інформації щодо кредитного договору, а отже її твердження про умисел останнього є припущенням. Обман, який є в основі її доводів щодо недійсності кредитного договору, не доведений. Наслідком цього є те, що [PERSON] вже в момент укладення кредитного договору могла здобути всю необхідну інформацію, необхідну для такого укладення, ніхто їй штучних перепон для отримання такої інформації у виді обману не створював. Раз так, то строк позовної давності щодо вимог, які ґрунтуються на недостатності наданої за кредитним договором інформації, розпочався в момент укладення договору, тобто з 25.12.2007 року і закінчився 25.12.2010 року. Позов до суду про визнання недійсним кредитного договору поданий до суду 18.12.2015 року, тобто, після закінчення строку позовної давності. [PERSON] та [PERSON] вважають, що строк позовної давності для їхніх вимог розпочався з 10.12.2015 року - дня отримання ними письмових пояснень від правозахисників, з яких вони довідались про вчинений щодо них обман. Однак, правозахисники існували також і в 2007 році, в момент укладення договору, а також у 2008-2009 роках - роках загальновідомої фінансової кризи, і позивачі мали змогу до них звернутись. Тому це твердження суд відхиляє. Позовна давність за вимогами [PERSON] та [PERSON] спливла, про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі - ПАТ «Укрсоцбанк», що є підставою для відмови у позові.

Outcome: approved