Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивачка) подала до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідачка), в якій просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , який залишився після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликається на те, що будинок в [ADDRESS] відноситься до категорії колгоспного двору. Станом на 30.06.1990 членами колгоспного двору були батько та мати. Після смерті її матері [INFO] відкрилася спадщина на цей житловий будинок, який фактично успадкував батько, однак юридично не оформив. 07.07.2017 [PERSON] склав заповіт, яким належний йому на праві приватної власності зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами заповів їй. [INFO] батько помер і після його смерті відкрилася спадщина на вищевказаний житловий будинок. Вона звернулася у державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у оформлені спадщини, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. У судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю та просить суд його задовольнити. Відповідачка позов визнала повністю, суду пояснила, що їхній батько дійсно спочатку склав заповіт на неї, однак після цього склав заповіт на її сестру. Вона згідна, щоб сестра успадкувала цей будинок. Заяв та клопотань учасниками справи не подано. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 28.08.2020 прийнято справу до розгляду та призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.62-63). Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 16.09.1960 (а.с.4, 49). 03.10.1981 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] (актовий запис №38) і після реєстрації шлюбу її прізвище змінено на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 03.10.1981 (а.с. 5, 48). Свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.06.1989 підтверджує, що спадкоємцями майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її дочка [PERSON] , яка проживає в с. Корчівка Жидачівського району Львівської області (а.с.15). Згідно з свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 01.10.2014 [PERSON] померла [INFO] у с. Корчівка Жидачівського району Львівської області (а.с.11, 37). 18.02.2015 [PERSON] заповів все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом матиме право дочці [PERSON] (а.с.42). Відповідно до заповіту від 07.07.2017 [PERSON] заповів належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (а.с.23, 41). [PERSON] помер [INFO] у м. Дрогобич Львівської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 29.08.2017 (а.с.12, 36). Відповідно до постанови Жидачівської ДНК від 16.11.2018 [PERSON] відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав [PERSON] і є спадковим майном (а.с.3). Витягами з погосподарської книги встановлено, що господарство по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи колгоспний двір і станом на 30.06.1990 рахувалося за [PERSON] (голова сім`ї) та [PERSON] (дружина) (а.с. 13, 45). Згідно з довідкою Зарічненської сільської ради №861 від 23.11.2018, [PERSON] до дня смерті, яка наступила [INFO] , постійно проживав і був зареєстрований в с. Корчівка Жидачівського району Львівської області. Від померлого посвідчувався заповіт 18.02.2015 за №8 в користь дочки [PERSON] (а.с. 22). Як видно з технічного паспорта від 05.12.2018 за адресою: [ADDRESS] , розташовані: житловий будинок «А-1», сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», погріб «Д», ворота №1, колодязь «к» (а.с.17-20). Довідка Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 09.01.2019 №20 підтверджує, що [PERSON] до дня смерті, яка наступила [INFO] постійно проживала і була зареєстрована в [ADDRESS] . Заповіту від її імені не посвідчувалося. Її дочка [PERSON] займалася похованням та вступила в управління спадковим майном (а.с. 24). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачки права на спадкування за заповітом і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР (даної - ЦК УРСР), Закон України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України). Так, стаття 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Приписами частини 1 статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно з положеннями частини 1 статті 121 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Нормою частини 2 статті 122 ЦК УРСР визначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Нормою статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з приписами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина 1 статті 1225 ЦК України). Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з приписами частини 1 статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1236 ЦК України Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Приписами частин 2 та 3 статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Згідно з частиною 1 та 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони є рідними сестрами та доньками [PERSON] та [PERSON] , яким належало по Ѕ у господарстві по [ADDRESS] , оскільки станом на 30.06.1990 це господарство рахувалося за ними. За життя [PERSON] особистого розпорядження не зробила. Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказану частку будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами. Спадкоємцями першої черги після її смерті були: [PERSON] (як один з подружжя) та сторони (як діти спадкодавця). Однак, спадщину прийняв саме [PERSON] , оскільки тільки він постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини і не відмовився від неї, а діти у визначений законом строк із відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися. За життя [PERSON] юридично спадщину не оформив, але зробив особисте розпорядження, яким заповів належний йому будинок [ADDRESS] доньці [PERSON] , яка після його смерті у визначений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом, однак у цьому їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок. Суд зазначає, що позивачка [PERSON] не пропустила строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки у шестимісячний строк вчинила дії (подала нотаріусу відповідну заяву), які свідчать про бажання прийняти цю спадщину. Крім цього, суд зазначає, що хоч у справі наявні два заповіти, складені одним спадкодавцем ( [PERSON] ) на різних осіб (сторін у справі) і ці заповіти стосуються одного майна, однак до уваги береться саме останній заповіт, оскільки в силу приписів частини 3 статті 1254 ЦК України він скасовує попередній. Факт того, що [PERSON] за життя не оформив свого права на спадкове майно після смерті дружини [PERSON] не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на те, що особисте майнове право [PERSON] (право власності на житловий будинок [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами) не визнається, відтак позивачка має законні сподівання на судовий захист цього права в силу приписів статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим і звернулася до суду, тому суд, з огляду на обґрунтованість та підставність позову, вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 120, 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР, статей 1216, 1218, 1223, 1233, 1235, 1236, 1268, 1269 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved