Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

свої вимоги позивачі обгрунтовують тим, що житловий будинок з нижчевказаними господарськими будівлями і спорудами, що в м.Коломиї, по вул.Старогончарній (Гончарова), 23а, Івано-Франківської області, належали чоловіку позивача [PERSON] та батьку позивача [PERSON] - [PERSON]. Рішенням виконкому Коломийської міської ради № 72 від 09.03.1988 року йому надано земельну ділянку для будівництва спірного житлового будинку. 20.06.1988 року державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори посвідчено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, укладений між виконкомом Коломийської міської ради та [PERSON], за №Д-555. На підставі зазначених документів [PERSON] видано будівельний паспорт. Спірний будинок закінчено будівництвом і 02.08.1993 року здано в експлуатацію. Право власності на зазначений будинок зареєстроване за [PERSON] в ОКП «Коломийське МБТІ» на підставі вищевказаного договору. Однак, в останньому вказано житлову площу будинку 79,5 кв.м. , а у виписці з інвентаризаційних документів 81,6 кв.м., із зазначенням якої і зареєстровано будинок, тому що при закінченні будівництва складено акт про закінчення забудови, де зазначена фактична житлова площа 81,6 кв.м. Крім того, загальна площа цього будинку в акті зазначена 132,2 кв.м., а у виписці з інвентаризаційних матеріалів - 258,2 кв.м., так як в даному акті не врахована площа літніх приміщень. Крім того, у виписці з інвентаризаційних матеріалів не значиться сарай, який [PERSON] згідно з будівельним паспортом повинен був побудувати, однак, при здачі будинку в експлуатацію сараю побудовано не було і тому він не зазначений. Сарай не є самочинною будівлею, так як він значиться в будівельному паспорті та у вищевказаному договорі і побудував його [PERSON] відповідно до технічної документації. Крім того, ця господарська будівля є приналежністю до будинку, і за результатами проведення технічної інвентаризації він відповідає будівельним нормам, про що вказано в технічному паспорті. 30.06.2010 року [PERSON] помер. Позивачі після його смерті прийняли спадщину, проживаючи в спадковому будинку на час відкриття спадщини, та як спадкоємці звернулися з відповідною заявою до приватного нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, отримали відмову у видачі вказаного свідоцтва у звязку з тим, що між даними правовстановлюючого документа з державною реєстрацією права власності [PERSON] на спадкове майно та даними ОКП «Коломийське МБТІ» наявні вищевказані розбіжності. Тому позивачі просять визнати за ними в порядку спадкування право власності в рівних частинах на вказаний житловий будинок, господарські будівлі і споруди. Позивачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 12.12.2016 року позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] звернулися до суду з письмовими заявами, в яких зазначають, що позовні вимоги підтримують, просять справу розглядати в їхній відсутності та не заперечують щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був щоразу повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання ним судових повісток - викликів (а.с. 44, 49). Інших причин своїх неявок представник відповідача суду не повідомив та не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачі не заперечують проти такого вирішення справи. В звязку з неявкою в судове засідання вищевказаних учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про одруження позивач [PERSON] була дружиною спадкодавця [PERSON] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження позивач [PERSON] народилася 26.09.1974 року в м.Коломиї Івано-Франківської області. Її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до свідоцтв про розірвання шлюбу та про шлюб, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00017273747, виданого 01.11.2016 року Коломийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, дошлюбне прізвище позивача [PERSON] «Грицюк», яке вона змінила на «Шкрумеляк», уклавши 29.05.1993 року шлюб із [PERSON], а згодом змінила своє прізвище зі Шкрумеляк на Байкрофт, уклавши 16.02.2008 року шлюб з [PERSON] Геленном (а.с.8, 10,11). Згідно з даними свідоцтва про смерть серії І-НМ №116456, виданого 30.06.2010 року, [PERSON] помер того дня в м.Коломиї Івано-Франківської області (а.с. 6). Відповідно до рішення виконкому Коломийської міської ради № 72 від 09.03.1988 року [PERSON] надано в бестрокове користування земельну ділянку площею 500, кв.м. в м.Коломиї, по вул. Гончарова, 23 «а», для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.19). Договором про виділення в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченим 20.06.1988 року нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № Д-555, стверджується, що на підставі рішення виконкому Коломийської міської ради № 72 від 09.03.1988 року [PERSON] вказаний забудівником вищевказаної земельної ділянки (а.с. 14, 15). 04.09.1988 року виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної [PERSON] як індивідуальному забудівнику, для будівництва житлового будинку (а.с.18-25). Згідно з актом про закінчення забудови індивідуальної садиби [PERSON] від 02.08.1993 року, затвердженого рішенням виконкому вищевказаної ради №323 від 17.11.1993 року, забудова земельної ділянки розпочата в квітні 1988 року, закінчена в серпні 1993 році, затверджено акти приймання та введення в експлуатацію індивідуальних житлових будинків та визнано право власності за [PERSON] на вказаний житловий будинок (а.с. 13, 16). Судом також встановлено, що відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів ОКП Коломийське МБТІ, виданої 17.07.2015 року за №53474, згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 року, право власності на житловий будинок, що в м.Коломиї, по вул.Старогончарній, 23а, Івано-Франківської області, зареєстровано за [PERSON] на підставі вищевказаного договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки (а.с.12). Згідно з даними технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого ОКП «Коломийське МБТІ» 21.07.2015 року, спірне нерухоме майно складається з житлового будинку загальною площею 258, 2 кв.м., житловою площею 81,6 кв.м. та господарських будівель та споруд: сараю - літера Б, навісу - літера В, замощення - «І», огорожі - «№1,2». Рік побудови будинку - 1993, а рік побудови мезоніну, сараю та мезоніну - 2006 ( а.с. 26-31). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] 24.10.2016 року, позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з тим, що між даними правовстановлюючого документа з державною реєстрацією права власності [PERSON] на спадкове майно та даними ОКП «Коломийське МБТІ» наявні вищевказані розбіжності (а.с.17). Відповідно до положень ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що у зв'язку із зазначеними розбіжностями та смертю власника позивачі як єдині його спадкоємці не взмозі оформити свої права на вказане спадкове майно. Тому суд приходить до висновку про наявність передбаченої законом підстави для визнання за позивачами права власності на спадкове майно в рівних частинах. На підставі наведеного, ст.ст.186, 346, 392, 1268 ЦК України, та,

Outcome: approved