Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 31.10.2016 по цій справі позов [PERSON] задоволено і з Прилуцької міської ради на його користь стягнуто 16318 грн 32 коп. на відшкодування шкоди і 4971 грн 20 коп. на відшкодування судових витрат, а всього 21289 грн 52 коп. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 23.11.2016 дане рішення залишено без змін. [PERSON] подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування йому витрат на правову допомогу адвоката в апеляційному суді у розмірі 1000 грн 00 коп. Ця заява обґрунтовується тим, що апеляційним судом не вирішено питання про відшкодування [PERSON] судових витрат на правову допомогу адвоката. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, суд вважає, що у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу адвоката в апеляційному суді належить відмовити, виходячи з наступного. На підтвердження факту понесення [PERSON] витрат на правову допомогу адвоката в апеляційному суді надано: - договір про надання правової допомоги від 01.08.2016 і додаткову угоду до цього договору від 22.11.2016, на підставі яких в апеляційному суді інтереси [PERSON] представляв [PERSON] як адвокат (арк. 36, 172), - розрахунок отриманої адвокатом [PERSON] суми гонорару за представництво [PERSON] в апеляційному суді у розмірі 1000 грн 00 коп. (арк. 173), - квитанцію Чернігівського облуправління АТ «Ощадбанк» від 22.11.2016 № 186, згідно з якою [PERSON] сплачено 1000 грн 00 коп. плати фізичній особі-підприємцю [PERSON] за юридичні послуги «за жовтень-листопад згідно з договором про надання юридичних послуг». З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. Відповідно до ст.ст. 58, 59 і 64 ЦПК України, факт понесення стороною судових витрат на правову допомогу адвоката має бути підтверджений належними й допустимими письмовими доказами. Проте [PERSON] таких доказів не надано. Так, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського обєднання. Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Стаття 13 вказаного Закону приписує, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою; адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно з ч. 5 ст. 14 цього ж Закону, у разі здійснення адвокатом діяльності у складі адвокатського бюро стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське бюро, а згідно з ч. 5 ст. 15 цього ж Закону, у разі здійснення адвокатом діяльності у складі адвокатського обєднання стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське обєднання. Від імені адвокатського обєднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського обєднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського обєднання. Отже здійснення адвокатом діяльності в організаційно-правовій формі фізичної особи-підприємця категорично виключається. З викладеного випливає, що факт понесення [PERSON] судових витрат на правову допомогу адвоката (саме адвоката а не особи, яка надає правову допомогу в порядку ст. 56 ЦПК України) має бути підтверджено розрахунковими документами про оплату адвокатського гонорару або самозайнятій особі [PERSON], або адвокатському бюро, або адвокатському обєднанню (що за формою й змістом відповідають Положенню про форму та зміст розрахункових документів, яке затверджене наказом Мінфіну України від 21.01.2016 № 13 (зареєстрований у Мінюсті України 11.02.2016 за № 220/28350)). Оскільки [PERSON] сплачено 1000 грн 00 коп. плати фізичній особі-підприємцю [PERSON] за юридичні послуги (а не самозайнятій особі [PERSON], не адвокатському бюро і не адвокатському обєднанню), то квитанція про їх сплату є і неналежним, і недопустимим доказом понесення [PERSON] витрат на правову допомогу по даній справі. Крім того, у цій квитанції не вказано, за місяці якого року [PERSON] здійснено оплату послуг і на підставі якого договору її сплачено. З викладеного випливає, що у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу в апеляційному суді належить відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed