Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» (надалі «Позивач», «ПАТ «ФІДОБАНК») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 2») про стягнення з [PERSON] (номер облікової картки платника податків [NUMBER], адреса за місцем реєстрації: [ADDRESS]) на користь Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (01601, м. Київ, вул. Велика Васильківська , 10, р/р 29094090913001, в ПУАТ «ФІДОБАНК», МФО 300175, код ЄДРПОУ 14351016) заборгованість за Кредитним договором № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року в сумі 35 184,90 доларів США та 26 112,97 грн., що в гривневому еквіваленті складає 845 493,43 грн., в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 75,9 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м, що належить [PERSON], [INFO], що зареєстрований і проживає за адресою: [INFO], номер облікової картки платника податків [NUMBER], паспорт серії 419795, виданий 15.12.1997 року Івано-Франківським МУВС МВС України в Івано-Франківській області, за рахунок вартості предмета іпотеки задоволити вимоги ПуАТ «ФІДОБАНК», що випливають з умов кредитного договору № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року з урахуванням суми заборгованості 35 184,90 доларів США та 26 112,97 грн., що в гривневому еквіваленті складає 845 493,43 грн.; визначити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів; початкову ціну встановити на рівні, не нижчому, ніж звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Позовні вимоги мотивовані тим, що у звязку з неналежним виконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року у банку виникло право вимоги щодо повернення позичальником в повному обсязі заборгованості по кредиту та нарахованих відсотків, а, відтак, станом на час розгляду справи за [PERSON] існує заборгованість в загальному розмірі 845 493,43 грн., яка складається з: 30 020,42 дол. США сума основного боргу за кредитом; 5 164,48 дол. США сума заборгованості по нарахованих та несплачених відсотках; 11 145,88 грн. пеня за прострочення користування кредитом; 14 967,09 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків. Вищевказану суму заборгованості Позивач просить погасити шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 75,9 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м, що належить [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів. Відповідач 1 [PERSON], в судове засідання повторно не зявилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією від суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому чинним законодавством порядку місця проживання Відповідача 1 та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Відповідач 2 [PERSON], в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією від суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому чинним законодавством порядку місця проживання Відповідача 2 та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 27 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте банк» (Кредитор), правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON] (Позичальник) було укладено Кредитний договір з фізичною особою № 014/0321/3/16175 (надалі також «Кредитний договір»), відповідно до пункту 1.1 якого Кредитор на положеннях та умовах цього Договору надає Позичальнику кредит в сумі 50000,00 доларів США, зі строком користування кредитними коштами (кредитом) до 26 травня 2018 року (включно), із сплатою 14,50 відсотків річних. Згідно з пунктом 9.1 Кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього Договору, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. Пунктом 6.5 Кредитного договору передбачено право Банку вимагати дострокового повернення Кредиту у випадках невиконання (неналежного виконання) Позичальником зобовязань за даним Договором. Згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору у разі прострочення Позичальником своїх зобовязань з повернення Кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами Договору, Позичальник зобовязаний сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,1% від суми прострочених зобовязань. 26 березня 2009 року між ВАТ «Ерсте банк» (Кредитор) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору з фізичної особою № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року, якою Кредитний договір № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року доповнено Додатком № 2 (Графік платежів за кредитним договором) та викладено пункт 1.1 Кредитного договору в новій редакції, зокрема, змінено строк користування кредитними коштами до 26 травня 2023 року. Як підтверджується матеріалами справи, Банк в повному обсязі виконав взяті на себе за Кредитним договором № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року зобовязання, надавши позичальнику [PERSON] кредит в сумі 50 000,00 доларів США. Доказів, які б спростовували вищевказану обставину, відповідачами суду не надано, і в матеріалах справи такі докази відсутні. В той же час, як випливає зі змісту позовної заяви, незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, [PERSON] належно їх не виконувала, у зв'язку із чим в неї виникла заборгованість в загальному розмірі 845 493,43 грн., яка складається з: 30 020,42 дол. США сума основного боргу за кредитом; 5 164,48 дол. США сума заборгованості по нарахованих та несплачених відсотках; 11 145,88 грн. пеня за прострочення користування кредитом; 14 967,09 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків (що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками суми заборгованості (а.с. 25-29). Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року, Відповідачем 1 Суду не надано. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року між ПАТ «Ерсте Банк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) 28 травня 2008 року було укладено Договір іпотеки № 014/0321/3/16175/1 (надалі «Договір іпотеки»), згідно з пунктом 1.2 якого предметом іпотеки є нерухоме майно: двохкімнатна квартира під номером 5 (пять), що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Франка, буд. 25, та належить Іпотекодавцю на праві власності. Як випливає зі змісту пункту 1.3 Договору іпотеки, заставна вартість предмета Іпотеки визначається сторонами в сумі 613 883,00 грн. Розділом 5 Договору іпотеки визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи вищезазначене, відповідно до статей 3, 4 ЦПК України та статті 20 ЦК України Позивач обрав способом судового захисту свого права звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить іпотекодавцю. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобовязання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Матеріалами справи підтверджується, що Відповідач 1 свої зобовязання за кредитним договором не виконувала належним чином, тому у Позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено заставодержателем лише в чітко визначених законом або договором випадках, наприклад при передачі заставодавцем/іпотекодавцем предмета застави/іпотеки іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним (частина друга статті 586, пункт 2 частини другої статті 592 ЦК); порушення обов'язків, установлених іпотечним договором (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»); порушення споживачем умов договору про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до пункту 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Як випливає зі змісту умов Іпотечного договору, зокрема, пункту 2.2, заставну вартість предмета Іпотеки було визначено сторонами в сумі 613 883,00 грн. В той же час, як підтверджується наданими Позивачем розрахунками суми заборгованості [PERSON] за Кредитним договором (а.с. 25-29), станом на день здійснення розрахунку загальна сума заборгованості Відповідача 1 становить 845 493,43 грн. В той же час, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Суд вбачає, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору. У квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрований та проживає Відповідач 2. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-57цс15 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки та надав правовий висновок, який є обовязковим для застосування. Суд зробив правовий висновок про те, що згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Враховуючи наведене, вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає до задоволення, однак рішення в цій частині на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Спосіб реалізації предмета застави, іпотеки встановлений статтею 591 ЦК України та статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до положень статей 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушене право шляхом стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. Таким чином, проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» заборгованості за Кредитним договором № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року в сумі 35 184,90 доларів США та 26 112,97 грн., що в гривневому еквіваленті складає 845 493,43 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 75,9 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м, що належить [PERSON]; за рахунок вартості предмета іпотеки задоволити вимоги ПуАТ «ФІДОБАНК», що випливають з умов кредитного договору № 014/0321/3/16175 від 27 травня 2008 року з урахуванням суми заборгованості 35 184,90 доларів США та 26 112,97 грн., що в гривневому еквіваленті складає 845 493,43 грн.; визначення способу реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів; початкову ціну встановити на рівні, не нижчому, ніж звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст. 47 Конституції України, ст.ст. 321 ч.1, 383 ч.1, 526, 527 ч. 1, 530, 546 ч. 1, 548 ч. 1, 589, 590, 591, 610, 611, 612, 1050 ч. 2, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 33, 38, 39 ч. 2, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 1, 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п. п. 42, 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: approved