Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач у березні 2020 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що він та відповідач з 24.04.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тростянецького районного суду від 25.09.2019 року було розірвано. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу у 2010 році позивач придбав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , де на цей час зареєстрований він та відповідач. Сторони вже понад рік однією сім`єю не проживають, спільного господарства не ведуть, участі у витратах на утримання квартири, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг відповідач не приймає, за місцем реєстрації не з`являється і взагалі квартирою не цікавиться. Особистих речей у квартирі відповідач також не має. На звернення позивача добровільно знятися з реєстраційного обліку [PERSON] не реагує, що на думку [PERSON] порушує його права як власника квартири. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Стислий виклад заперечень відповідача Відповідач письмовий відзив на позов не подала, проте у судовому засіданні 05 травня 2020 року [PERSON] вказала, що заперечує проти позову, оскільки іншого житла на праві власності не має, проживає наразі у батьків, спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набута за час їх шлюбу, вона має намір звертатись до суду з метою поділу спільного майна. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою суду від 01.04.2020 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Протокольною ухвалою суду від 05.05.2020 року було відкладено судовий розгляд за клопотанням позивача про надання часу подати додаткові письмові докази та про виклик свідків. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин [PERSON] та [PERSON] 24.04.2010 року зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.12). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 25.09.2019 року у справі №588/953/19, яке набрало законної сили 28.10.2019 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7). У період шлюбу між сторонами у цій справі [PERSON] 17.05.2010 року був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д., на підставі якого за позивачем було зареєстроване право приватної власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з 29.07.2010 року зареєстрована за зазначеною адресою разом з [PERSON] (а.с.4, 21). [PERSON] з лютого 2019 року не проживає за зареєстрованою адресою, що нею не заперечується і підтверджується відповідними Актами про не проживання особи, складеними за участі сусідів та Актом обстеження по розгляду щодо встановлення місця проживання, затвердженого секретарем міської ради Ковальовою Н.А. від 20.02.2020 року (а.с.5, 9-11). Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача та проживають в одному з ним під`їзді багатоквартирного будинку, суду підтвердили, що вже понад рік не бачили [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Обставини, які б свідчили про те, що відповідач має перешкоди у проживанні у цій квартирі їм не відомі. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного Кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У частині першій статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як установлено судом на час придбання а договором купівлі-продажу від 17.05.2010 року квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому на неї поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на вказану квартиру. Сторони визнали, що після розірвання шлюбу між ними розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач визнала, що через припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу не проживає разом з позивачем. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі:1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Отже, оскільки в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, на спірну квартиру поширюється режим спільної сумісної власності, який не припиняється після розірвання шлюбу, відповідач до поділу спільного майна подружжя не втратила право власності на вказану квартиру. Відсутність відповідача у квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчить про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт не звернення до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Право відповідача на користування квартирою набуте на підставі наявного у неї права власності на частку у квартирі, є похідним від права власності, є непорушним і невід`ємним правом власника, якого власник не може бути позбавлений в порядку статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України. Указаний висновок відповідає висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов [PERSON] задоволенню не підлягає, сума сплаченого ним судового збору не може бути йому компенсована.

Outcome: dismissed