Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» звернулось 19.02.2018 року до суду з позовом до відповідачі про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, в якому, враховуючи уточнення від 19.10.2018 року, просить визнати недійсним Договір дарування нерухомого майна, 361/2000 частки квартири [ADDRESS], загальною площею 153,4 кв.м., житловою площею 117,3 кв.м. посвідчений 19.05.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за реєстровим № 2142; виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач мотивує свої вимоги тим, що Договір дарування нерухомого майна, укладений з метою приховування майна від ПАТ «МАРФІН БАНК» (після зміни найменування ПАТ «МТБ БАНК»), як кредитора, та уникнення реалізації належного майна Боржника в рахунок погашення заборгованості за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2015 року, у зв'язку з чим Договір дарування є фіктивним. Позивач стверджує, що волевиявлення боржника [PERSON] не було вільним вона керувалася наміром уникнути відповідальності по боргових зобов'язаннях та зберегти майно на яке могло бути звернене стягнення по її зобов'язаннях, від виконання яких вона ухиляється. Провадження по справі відкрито 10 квітня 2018 року, встановлено загальний порядок розгляду справи та вжито забезпечення позову. Ухвалою суду 05 листопада 2018 року закрито підготовче засідання. Відзив на позов не подавався. Представник позивача в судове засідання не з?явилась, надала заяву, якою позов підтримала, просила задовольнити та розглянути справу за її відсутності в заочному порядку . Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час, дату і місце судового засідання повідомлялися належним чином, будь-яких клопотань чи заяв не подавали. Суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно ст.281 ЦПК України, судом справа розглянута в заочному порядку. Суд, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ВАТ «Морський транспортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» (після зміни найменування ПАТ «МТБ БАНК»), 21 грудня 2006 року було укладено з [PERSON] кредитний договір № 381/F, відповідно до якого Банк надав відповідачці кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 715 000, 00 дол. США на строк до 21 грудня 2018 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язання 21 грудня 2006 року ВАТ «Морський транспортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», (після зміни найменування ПАТ «МТБ БАНК»), уклав з [PERSON] договір поруки № 2620-С, згідно з якими останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з вищевказаного кредитного договору. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк», стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» достроково заборгованість за кредитним договором № 381/F від 21 грудня 2006 року в розмірі 587 937 (п'ятсот вісімдесят сім тисяч дев'ятсот тридцять сім) дол. США 68 центів, та 1 628 571 (один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч п'ятсот сімдесят одна) грн. 43 коп. пені, та складається з: кредитної заборгованості за період з 21 грудня 2006 року по 02 червня 2015 року у розмірі 503915 (п'ятсот три тисячі дев'ятсот п'ятнадцять) дол. США 71 цент; заборгованості по процентам за період з 21 грудня 2006 року по 02 червня 2015 року у розмірі 84 021 (вісімдесят чотири тисячі двадцять один) дол. США 97 центів; пені за прострочення сплати кредиту за період з 03 лютого 2014 року по 01 червня 2015 року у розмірі 591431 (п'ятсот дев'яносто одна тисяча чотириста тридцять одна) грн. 08 коп.; пені за прострочення сплати процентів за період з 03 лютого 2014 року по 01 червня 2015 року у розмірі 906730 (девятсот шість тисяч сімсот тридцять) грн. 99 коп.; штрафу за невиконання зобов'язань за кредитним договором за період з 03 березня 2015 року по 31 травня 2015 року у розмірі 130409 (сто тридцять тисяч чотириста дев'ять) грн. 36 коп. Cтягнуто суму судового збору у розмірі 3 654 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2015 року залишено без змін. Після набрання чинності рішення суду Банком 23.11.2015 року було отримано виконавчі листи. З метою примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.05.2017 року ПАТ «МАРФІН БАНК», (після зміни найменування ПАТ «МТБ БАНК»), було пред'явлено виконавчі листи про стягнення з [PERSON] суми боргу до Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Постановою від 12.04.2016 року було відкрито виконавче провадження. Постановою від 12.04.2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. З матеріалів справи вбачається, що Постановою від 04.08.2016 року накладено арешт безпосередньо на 361/2000 частини квартири [ADDRESS], що належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 8-19597 виданого УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради 20.11.2006 року. Постановою від 02.03.2017 року по ВП 50813124 виконавчий документ було повернуто до суду у зв'язку з поновленням Апеляційним судом Одеської області строку на апеляційне оскарження. Вказаною Постановою було скасований арешт на майно накладений Постановою від 04.08.2016 року та Постановою від 12.04.2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.05.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2015 року залишено без змін. Банком отримано виконавчі листи та направлено до органу ДВС для примусового виконання. Судом встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Постановою від 01.08.2017 року відкрито виконавче провадження ВП 54411082 про стягнення з [PERSON] суми боргу у розмірі 587 937 (п'ятсот вісімдесят сім тисяч дев'ятсот тридцять сім) дол. США 68 центів, та 1 628 571 (один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч п'ятсот сімдесят одна) грн. 43 коп. пені. В процесі примусового виконання рішення суду, Банку стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що [PERSON] 19.05.2017 року перереєструвала належні їй на праві власності 361/200 частки нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] загальною площею 153,4 кв. м., житловою площею 117,3 кв. м. на свого неповнолітнього сина [PERSON]. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 19.05.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. було посвідчено Договір дарування за реєстровим № 2142. Відповідно до якого [PERSON] подарувала належну їй частку в нерухомому майні [PERSON]. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Верховний суд України розглядаючи справу 19.10.2016 р. за № 6-1873цс16 щодо фіктивності правочину, підтвердив раніше висловлену правову позицію відносно цього питання та зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Так, в діях Відповідача при підписанні договору дарування був наявний умисел щодо укладання саме фіктивного договору дарування нерухомого майна, оскільки внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву. Верховний суд України у своїй Постанові від 23.08.2017 року по справі № 6-2697цс16 висловив правову позицію, в якій Суд зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У вказаній вище справі Верховний суд України вказав, що «…суди не надали належної оцінки тому, що відповідачка була присутня в судових засіданнях як першої, так і апеляційної інстанцій, спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном..» Аналолічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 р по справі №6-1873цс16. Судом встановлено, що при відчуженні нерухомого майна, не настали реальні наслідки, так як Відповідач [PERSON] залишилася зареєстрованою у вказаній квартирі, продовжує користуватися вказаним нерухомим майном, волевиявлення Відповідача [PERSON] не було вільним вона керувалася наміром уникнути відповідальності по боргових зобов'язаннях та зберегти майно на яке могло бути звернене стягнення по її зобов'язаннях, від виконання яких вона ухиляється. Суд зазначає, що Відповідач відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно після набрання чинності судовим рішенням про стягнення з неї заборгованості на користь Банку, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Суд приходить до висновку, що дії [PERSON] були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до сина з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, при цьому Відповідач продовжує фактично володіти та користуватися цим майном. За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог ПАТ «Марфін Банк» та задовольняє їх

Outcome: approved