Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача: Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька. У своєму позові позивач посилається на те, що 15 липня 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Однак сімейне життя не склалося та 14 липня 2019 року проживають окремо, у шлюбних відносинах не перебувають, спільне господарство не ведуть. Неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Вона повністю займається вихованням дитини, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, будь-якої участі в духовному та фізичному розвитку дитини не приймає. На сьогоднішній день вона має намір виїхати за межі України, в саме в Республіку Польща, Італійську Республіку разом зі своєю неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . В м.Варшава Республіки Польща вже тривалий час постійно проживають та працюють її батьки та її сестра. В м.Соренто Італійської Республіки вона знайшла роботу та має змогу деякий час працювати офіціантом в ресторані «Карузо» в цій державі. Перебувати за кордоном з дитиною вона має намір приблизно від шести місяців до одного року, але дату виїзду визначити складно через те, що їй не відомо коли саме судом буде ухвалене рішення. Однак без нотаріального посвідченої згоди відповідача на виїзд неповнолітньої дитини виїхати за межі України не вбачається можливим. Виїзд дитини за кордон до Республіки Польща, Італійської Республіки необхідний для розширення її світогляду, розвитку, відпочинку за кордоном, спілкування з рідними, вивчення мов, тощо. Посилається на норми Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Тому, з урахуванням уточнень до позову, а також викладеного, просить суд надати її дитині [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Дніпропетровська, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польща, Італійської Республіки, без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , в її [PERSON] , [INFO] , супроводі, строком на три роки в період з 01 квітня 2020 року по 01 квітня 2023 року з обов`язковим поверненням неповнолітньої дитини в Україну за місцем її постійного проживання. У своєму відзиві на позов, відповідач посилається на те, що дійсно він знаходився у шлюбних відносинах із позивачем [PERSON] та мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина на даний час проживає із позивачем. Зазначив, щодо виїзду дитина за кордон він категорично заперечує, оскільки дідусь та бабуся можуть самостійно приїздити до України до своєї онуки. Вважає. що позивач намагається вивезти дитину на тривалий час за кордон, на його думку можливо на постійне місце проживання та жодних об`єктивних підстав у позивача виїздити закордон та такий тривалий термін не мається. Позивач не зазначає конкретного періоду виїзду дитини, що є неприпустимим, оскільки це буде порушувати його права як батька дитини, який не повинен розшукувати дитину, оскільки він має теж рівні права на участь у вихованні дитини, дбати про неї. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Посилається на норми ст.ст.7, 8, 9, 141, 150, 155, 157, 161 СК України, Постанови кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Закону України «про охорону дитинства». Клопотання, заяви та пояснення учасників справи: 25 листопада 2019 року відповідачем наданий суду відзив на позову заяву. 29 листопада 2019 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи. 03 лютого 2020 року позивачем надана уточнена позовна заява. 14 лютого 2020 року відповідачем наданий відзив на уточнену позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради у судове засідання не з`явився. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилались на обставини викладені в позові та просили суд надати дитині [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Дніпропетровська, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польща, Італійської Республіки, без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , в її [PERSON] , [INFO] , супроводі строком на три роки в період з 01 квітня 2020 року по 01 квітня 2023 року з обов`язковим поверненням неповнолітньої дитини в Україну за місцем її постійного проживання. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позову та надали суду відзив на позов та просили суд відмовити в задоволенні позову. Процесуальні дії суду: 21 жовтня 2019 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області суду відкрито провадження по справі. 18 лютого 2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче судове засідання та справа призначена до розгляду. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Суд, вислухавши сторони, представників сторін, вивчивши матеріали справи цивільної справи, вважає позовні вимоги позивача необґрунтовані та є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони [PERSON] та [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі в період з 15 липня 2014 року по 19 листопада 2019 року та шлюб було розірвано, що вбачається зі свідоцтва про шлюб, видане 15 липня 2014 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 203 (а.с.9). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.10), яка проживає із позивачем, що також не заперечується відповідачем та вбачається з акту проживання без реєстрації від 08 серпня 2019 року (а.с.12). На сьогоднішній день позивач має намір виїхати за межі України, в саме в Республіку Польща, Італійську Республіку разом зі своєю неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується відповідачем в м.Варшава Республіки Польща тривалий час постійно проживають та працюють батьки позивача [PERSON] та [PERSON] , а також сестра [PERSON] , а в м.Соренто Італійської Республіки позивач знайшла роботу та має змогу деякий час працювати офіціантом в ресторані «Карузо» в цій державі. Позивач у своєму позові посилається на те, що без нотаріального посвідченої згоди відповідача на виїзд неповнолітньої дитини виїхати за межі України не вбачається можливим, а виїзд дитини за кордон до Республіки Польща, Італійської Республіки необхідний для розширення її світогляду, розвитку, відпочинку за кордоном, спілкування з рідними, вивчення мов, тощо. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є надання дозволу дитині на виїзд за межі України. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення СК України та обраний спосіб захисту надання дозволу дитині на виїзд за межі України. Оцінка суду: Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Позивач у своєму позові посилається на загальні правила, встановлені пунктом 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, згідно якої виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Зазначала, що законодавством України передбачена можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57. Дійсно передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення статей 153,157 СК України фактично позбавить одного з батьків дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Також звертала увагу на те, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до Закону України від 07 грудня 2017 року № 2234-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», який набрав чинності 06 лютого 2018 року, ст. 157 СК України було доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 10 Конвенції дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до положень частини п`ятої статті 157 СК України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Окрім цього, суд зазначає, що на час розгляду спору про надання дозволу на виїзд дитини за межі України між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Таким чином з урахуванням встановлених обставин справи та аналізу вищевказаних норм законодавства позивач, як законний представник малолітньої дитини місце проживання якої на час розгляду справи не визначено за позивачем, остання обрала неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки питання про надання дозволу на виїзд дитині [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме до Республіки Польща, Італійської Республіки, без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , в супроводі [PERSON] , [INFO] , строком на три роки в період з 01 квітня 2020 року по 01 квітня 2023 року, саме той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою її навчання за кордоном за наявності довідки про заборгованість зі сплати аліментів. Отже враховуючи всі обставини встановлені в судовому засіданні позивачу для тимчасового вивезення її малолітньої дитини за межі України з урахуванням Закону від 07 грудня 2017 року № 2234-VIII, яким статтю 157 СК України не потрібно отримувати дозволу батька дитини, який на час такого виїзду має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, тому обраний нею спосіб захисту є неналежним. Крім того, слід зазначити, що норми Закону України мають вищу юридичну силу над підзаконними нормативними актами (Правила, Положення та інше), а тому застосування Правил перетинання державного кордону громадянами України якими сусупереч Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» та статті 157 СК України, передбачено обов`язок надання згоди другого з батьків на тимчасовий виїзд дитини є необґрунтованим. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У випадку створення позивачу перешкод у вивезенні малолітньої дитини за кордон іншими особа або установами, вона не позбавлена права звернутися до суду з відповідним позовом, або іншим шляхом захистити свої порушені права. Так, ст.76, ст.77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ст.ст.79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Позивач не довела суду дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини до країн зарубіжжя та не довела суду конкретну мету перебування дитини за межами території України. Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладене вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, а також те, що в задоволені позову було відмовлено, судові витрати не підлягають поверненню на користь позивача. З огляду на викладене й

Outcome: dismissed