Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 6 жовтня 2016 року частково задоволено позов [PERSON], поданий представником [PERSON], та стягнуто з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми в сумі 3 000 гривень. Додатковим рішенням 24 жовтня 2016 року стягнуто з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень з тих підстав, що суд першої інстанції не врахував: - стан здоров'я позивача, якому у 2002 році повторно було встановлено 20% втрати працездатності, що свідчить про погіршення його стану здоров'я, - стягуючи на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень, судом не було враховано вимоги статті 440-1 ЦК УРСР, відповідно до якої розмір моральної шкоди не може бути менше п'яти мінімальних заробітних плат, тобто 7 250 гривень (1 450 гривень ? 5 = 7 250 гривень). Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги і просив її відхилити. Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити з таких підстав. З матеріалів справи вбачається. Позивач з 11 січня 1968 року по 07 лютого 2003 року працював на публічному акціонерному товаристві «Часівоярський вогнетривкий комбінат» та був звільнений на підставі статті 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 6-8). 11 жовтня 1982 року під час виконання своїх трудових обов'язків мав місце нещасний випадок у результаті якого позивач був травмований, що підтверджується копією Акту про нещасний випадок на виробництві №47 від 12 жовтня 1982 року (а.с. 10-12). Висновком МСЕК від 29 червня 1999 року позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв'язку з отриманою травмою та встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 15% (а.с. 39). Згідно довідки Центральної районної лікарні міста Артемівська, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 11 жовтня по 1 листопада 1982 року у зв'язку з отриманою на виробництві травмою з діагнозом: відкритий гострий перелом лівої великої гомілкової кістки. Був виписаний на амбулаторне лікування за містом проживання (а.с. 13). Висновком МСЕК від 1 серпня 2002 року позивачу повторно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20% безстроково у зв'язку з травмою, отриманою 11 жовтня 1982 року (а.с. 16). Відповідно до ч. 2 статті 153 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 173 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. При цьому суд першої інстанції помилково послався на статтю 237-1 КЗпП України, якою був доповнений КЗпП України згідно із Законом України від 24 грудня 1999 року №1356-XIV, тобто судом застосовано правову норму, яка не була чинною на момент виникнення, в червні 1999 року, спірних правовідносин між сторонами. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. А за таких обставин посилання суду першої інстанції на статтю 237-1 КЗпП України є помилковим і підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення суду, що не впливає на правильність прийнятого рішення щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди. Оскільки відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, то при визначенні розміру моральної шкоди необхідно виходити із дати встановлення позивачу рішенням МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а саме з 29 червня 1999 року. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції помилково не врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначати на підставі пункту 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 (далі - Правила) у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Згідно із пунктом 11 Правил (в редакції, яка діяла на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди) розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, незалежно від інших будь-яких виплат. Тому визначаючи розмір моральної шкоди, необхідно враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-27цс12). Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Оскільки на час розгляду справи неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гривень (пункт 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України), то розмір відшкодування моральної шкоди не може бути більшим ніж 2 550 гривень (17?150). Однак, відповідно до положень частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. В своїй апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, а саме збільшити розмір до 10 000 гривень. Відповідач рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржив. Апеляційний суд обмежений цими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про необхідність залишити рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди без змін. Довід апеляційної скарги про те, що розмір моральної шкоди необхідно розраховувати відповідно до вимог статті 440-1 ЦК УРСР, якою встановлений мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 мінімальних заробітних плат є необґрунтованим, оскільки вказана норма права не регулює правовідносини з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків. Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано погіршення стану здоров'я позивача, якому у 2002 році повторно було встановлено 20% втрати працездатності, то вказаний довід є неспроможним, оскільки розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції більше ніж максимальний розмір моральної шкоди, який існував на час виникнення у нього на це права.

Outcome: partial