Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивачка) подала до суду позов до [PERSON] (відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Жидачівська міська рада у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що їй на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 02.07.2016 в будинку був зареєстрований її знайомий. Перебувати на такій реєстрації він мав тимчасово. Станом на сьогодні зв`язок з відповідачем втрачено, відомості про його точне місце знаходження відсутні. Актом обстеження житлово-побутових умов встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає з серпня 2018 року. Його реєстрація у будинку створює перешкоди для неї як власника будинку, а також позбавляє можливості вільно розпоряджатися своїм майном. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Представник третьої особи Жидачівської міської ради подав відзив (а.с.42), в якому просить розглянути справу без його участі на підставі наявних матеріалів. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивачки подав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлений належний спосіб, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, однак скористався правом на подання відзиву, у якому, зокрема, просить справу розглядати за його відсутності. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Представником позивачки подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.49), клопотання про незаперечення щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою відповідача (а.с.60), заяву про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог (а.с.66). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 15.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.34-35). Ухвалою підготовчого засідання від 04.06.2021 відкладено підготовче засідання (а.с.43). Ухвалою підготовчого засідання від 12.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 54-55). Ухвалою судового засідання від 21.10.2021 відкладено розгляд справи (а.с.61). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/545/21 відповідача [PERSON] (а.с.46, 58, 64). Ухвалою від 20.12.2021 судом постановлено проводити заочний розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.67). Суд, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 09.04.2012, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті прадіда [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.12-13). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав №34790048 від 11.07.2012, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.14). Із записів у будинковій книзі вбачається, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання у будинку [ADDRESS] з 02.07.2016 (а.с.22-25). Актами обстеження житлово-побутових умов заявниці від 01.09.2020, 01.10.2020, 02.11.2020, 30.12.2020, 20.01.2021, 26.02.2012 встановлено, що [PERSON] проживає у будинку [ADDRESS] з сім`єю у складі: [PERSON] , 2008 р.н. син, [PERSON] , 2013 р.н. син, [PERSON] , 2016 р.н. дочка. [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає з серпня 2018 року, до сім`ї не навідується, спільного господарства не ведуть (а.с.5, 6, 7, 8, 9, 10). Довідкою Жидачівської міської ради №496 від 09.03.2021 встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з: [PERSON] , 2008 р.н. син, [PERSON] , 2013 р.н. син, [PERSON] , 2016 р.н. дочка, [PERSON] , [INFO] не родич. (а.с.11). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивачки перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому відповідача, який з 2018 року у цьому будинку не проживає. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382-IV). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина 2 статті 406 ЦК України). Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з положеннями статті 11 Закону №1382-IV, орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] . Відповідач у справі [PERSON] не є її родичем, але має зареєстроване місце проживання у належному позивачці будинку, у якому з серпня 2018 року не проживає. Надаючи оцінку аргументам позивачки, суд зауважує, що відповідач був зареєстрований у вказаному вище житловому будинку з дозволу позивачки, однак не проживає у ньому тривалий час (з серпня 2018 року), що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Суд звертає увагу на те, що наявні в матеріалах справи докази (акти обстеження житлово-побутових умов заявника) дають підстави дійти висновку, що починаючи з серпня 2018 року відповідач не проявляє інтересу до житла, у якому має зареєстроване місце проживання, і судом не здобуто будь-яких фактичних даних на спростування цієї обставини. Надати оцінку аргументам відповідача суд позбавлений можливості, оскільки такі ним не наведені. Відтак, з огляду на тривалий строк відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин, суд доходить переконання, що відповідач втратив інтерес до цього житлового будинку як до житла, відтак, на переконання суду, наявні обґрунтовані підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зазначеному вище будинку (припинення сервітуту). Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 319, 321, 383, 391, 401-403, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved