Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що між [PERSON] акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 19 жовтня 2011 року, згідно якого відповідачу були видані кредитні кошти в розмірі 6400,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 36,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.1.1.7.11. Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобовязання належним чином не виконала, тому, станом на 26 квітня 2017 року за нею існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 13\~756,97 гривень. Сума заборгованості складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2480,41 гривень, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 5430,98 гривень, заборгованості за пенею в розмірі 4714,30 гривень, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 гривень, штрафу (процентна складова) в розмірі 631,28 гривень. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 13 756,97 гривень, та судовий збір по справі в сумі 1600,00 гривень. У судове засідання представник позивача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» не зявився, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала суду заперечення відповідно до яких, позивач надає до суду пояснення про те, що з часу отримання нею кредиту, процентна ставка за користування грошовими коштами неодноразово збільшувалась, що суперечить приписам п.3 ст.1056-1 ЦК України «Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною». Посилання сторони позивача на те, що підписана нею Анкета-заява становить між нею та банком договір надання банківських послуг, вважає неналежним та недопустимим доказом. Також твердження банку про те, що вона прийняла умови та тарифи банку, які вона не підписувала, також вважає неналежним доказом, так як ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений підписом особи. Крім того, коли мова іде в документі про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обовязки, наслідки невиконання зобовязань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Під час оформлення кредитної карти, банку ніщо не заважало надати вказані документи їй на підпис. Стороною позивача додано до справи витяг з умов та правил надання банківських послуг, однак доказів того, що саме ці тарифи діяли на час підписання Анкети-заяви суду не було надано. Таким чином, вважає суму заборгованості по процентам за користування кредитом необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Також просить суд звернути увагу на необґрунтоване нарахування неустойки починаючи з 2017 року. Крім того, відповідно до п.1.1.5.21 загальних умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, зазначено, що у період нарахування пені на всю суму заборгованості за кредитним договором, відсотки не нараховуються, отже за вищезазначений період було неправомірно нараховано відсотки на загальну суму 3317,12 гривень, та які були додані до загальної суми заборгованості. Просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. У судове засідання 20 грудня 2017 року відповідач [PERSON] не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідач по справі 19 жовтня 2011 року отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 19 жовтня 2011 року, в розмірі 6400,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7). У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагається. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Анкетою-заявою від 19 жовтня 2011 року, яку підписала відповідач, підтверджується, що вона була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами. Довідкою про умови кредитування від 19 жовтня 2011 року, яка є невідємною частиною кредитного договору, передбачена місячна процентна ставка 3,0%, що дорівнює 36% на рік. Відповідач, підписавши 19 жовтня 2011 року дану анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідку про умови кредитування, була повідомлена про зміст цих умов та Правил, про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті-заяві, а також погодилась з тим, що місячна процентна ставка по кредиту становитиме 3,0%, як зазначено у довідці про умови кредитування. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом не встановлено, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена, судом він недійсним не визнаний, так як відповідач цього не просить, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Пунктом 2.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачено суму штрафу за порушення клієнтом строків платежів більш ніж на 30 днів по будь-якому з грошових зобовязань в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Відповідач [PERSON] користувалась кредитними коштами, що вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості, однак не в повному обсязі і не своєчасно сплачувала кредит, а тому станом на 26 квітня 2017 року у неї виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача становить 13 756,97 грн., яка складається з наступного: 2480,41 грн. заборгованість за тілом кредиту; 5430,98 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4714,30 грн. заборгованість за пенею; 500 грн. штраф (фіксована частина); 631,28 грн. штраф (процентна складова). Враховуючи те, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд приходить до висновку про її стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2480,41 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 5430,98 грн., та 4714,30 грн. заборгованості по пені, а всього 12 625,69 грн. Між тим, у позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення штрафів слід відмовити з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Оскільки даним рішенням стягується пеня за прострочене зобовязання, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Суд критично ставиться до стверджень відповідача [PERSON] про застосування положень ст.1056-1 ЦК України до відсоткової ставки за весь час користування кредитними коштами, а саме з 19 жовтня 2011 року, оскільки відповідно до\~\~ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Частиною 1,2 ст.651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно зі ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред'явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору. Відповідно до положень ст.ст.1054,1056-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредиту, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно п.п.2.1.1.5.4., 2.1.1.8.4. Правил користування платіжною карткою клієнт при незгоді з змінами правил та тарифів банку має право звернутися до банку для розірвання договору та погасити заборгованість. Відповідний картковий рахунок може бути закритий на підставі заяви клієнта. Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту; суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань, у тому числі накопичувальним порядком. Усі нарахування, зазначені у розрахунку заборгованості, є прозорими, простими для сприйняття та такими, що не потребують будь-яких спеціальних знань для їх сприйняття та аналізу. Зважаючи на те, що позичальник [PERSON] користувалася кредитними коштами протягом тривалого часу та здійснювала часткове погашення заборгованості після збільшення розміру процентної ставки суд вважає, що вона погодилась зі збільшенням процентної ставки. До суду з позовом про розірвання кредитного договору у зв'язку із збільшенням процентної ставки, як і до банку з відповідною заявою, [PERSON] не зверталася. Відповідач [PERSON] не заперечувала укладення з позивачем договору, отримання грошових коштів та не стверджувала, що не була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, які були додані позивачем до позовної заяви, періодично здійснювала погашення кредитної заборгованості навіть по зміненій процентній ставці. Отже, фактичні дії позичальника свідчать про прийняття пропозиції банку щодо підвищеного розміру відсотків, відповідно до ст.ст.205,642 ЦК України. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп. Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру з ціною позову 13 756,97 грн. у розмірі 1468 грн. 43 коп. (12625,69 : 13756,97 х 1600,00). В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Outcome: partial