Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника та заінтересованих осіб 29 листопада 2021 року лікар - психіатр, директор Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей Закарпатської обласної ради» Кручаниця В.В. звернувся до суду з заявою госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. Обґрунтовуючи вимоги заяви, заявник вказує, що [PERSON] потребує госпіталізації у психіатричному стаціонарі в примусовому порядку, оскільки вона страждає тяжким психічним захворюванням, становить загрозу для себе та оточуючих і в разі ненадання їй кваліфікованої медичної допомоги буде спричинене суттєве погіршення стану її здоров`я. Згода [PERSON] на госпіталізацію відсутня. Пояснення осіб в судовому засіданні. Лікар-психіатр, який одночасно являється представником закладу Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей Закарпатської обласної ради» Миронюк В.І. в судовому засіданні заяву підтримала. Пояснила, що [PERSON] несе в першу чергу небезпеку для себе в плані розладу її здоров`я. На даний момент їй встановлений діагноз маніакальний епізод, однак якщо її не лікувати, то її захворювання прогресує в біполярний розлад та гнівливу манію. Лікування в амбулаторному порядку не є ефективним, так як [PERSON] не приймає ліки. Якщо б [PERSON] приймала ліки, то її лікування можливо і амбулаторно, а не лише в умовах стаціонару. Шкоду оточуючим не завдає. Суіцидальних намірів не має. Заявник [PERSON] в судовому засіданні заяву Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей Закарпатської обласної ради» підтримав. Пояснив, що його донька [PERSON] є небезпечною в першу чергу для самої себе. [PERSON] поводить себе неадекватно, дезорієнтована, пере всю білизну, штори по декілька разів у себе в помешканні, так як вважає, що там знаходяться мікроби. Заявник [PERSON] в судовому засіданні заяву Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей Закарпатської обласної ради» підтримала. Пояснила, що її мама [PERSON] , з якою вони разом проживають, поводить себе неадекватно, стверджує, що у них в квартирі встановлена «прослушка», був випадок коли мама не пускала її додому. Будь - яких насильницьких дій щодо неї мама не вчиняє. У судовому засіданні прокурор проти задоволення заяви заперечив, оскільки, на його думку, [PERSON] не вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих. [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення заяви про її госпіталізацію в примусовому порядку, просила її не госпіталізувати. Запевнила суд, що вона буде приймати призначені лікарем - психіатром ліки, тобто лікуватися амбулаторно. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.11.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 24 листопада 2021 року о 12 годині 47 хвилин [PERSON] , 1977 року народження, була госпіталізована в психіатричне відділення Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей Закарпатської обласної ради» у супроводі правоохоронців та працівників ШМД. Як вбачається із заяви від 24.11.2021 батька особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги, [PERSON] просить госпіталізувати його дочку [PERSON] у психіатричне відділення у зв`язку з тим, що вона несе загрозу для себе та оточуючих, збуджена, неадекватна, розбила посуд, може порізатися склом, не хоче приймати ліки, погрожує. Як вбачається із заяви від 24.11.2021 дочки особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги, [PERSON] просить госпіталізувати її маму [PERSON] у психіатричне відділення у зв`язку з тим, що вона несе загрозу для себе та оточуючих, а саме: розкидає речі, б`є посуд, поводить себе неадекватно, кричить та лізе в бійку, не пускає додому, не спить вночі, розмовляє сама з собою, чинить опір при спробі забрати її з дому, погрожує рідним. Згідно комісійного висновку № 7 лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей Закарпатської обласної ради» Кручаниця В.В. та Галеєва М.А. від 25 листопада 2021 року, комісія прийшла до висновку, що [PERSON] , страждає на тяжкий психічний розлад, а саме: маніакальний епізод без психотичних симптомів на фоні сматогенії. [PERSON] не надала добровільну згоду на госпіталізацію у психіатричний стаціонар. Комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку про те, що її лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару, у зв`язку з тим, що вона несе небезпеку для себе та для оточуючих. Висновок складено на підставі оцінки психічного стану [PERSON] . Психічний стан у відділенні: свідомість не порушена. Зовнішній вигляд неохайний, волосся скуйовджене, одяг розхристаний. Орієнтована у місці, часі, просторі недостатньо, у власній особі в повному обсязі. Міміка жвава, рухова активність підвищена, на місці не втримується, виявляє велику кількість експресивних жестів, виривається, намагається тікати, чіпляється за меблі та працівників відділення. Тримає інтенсивний зоровий контакт. Скарг самостійно не висловлює, хворою себе не вважає. Мовному контакту доступна, проте малопродуктивно, контакт багатослівний, розмову веде в роздратованому тоні, відповідає не охоче, часто не по суті, в межах особистих зацікавлень, активно, грубо, з натиском, кричить, погрожує. Проявляє ініціативу в розмові, переводить тему на цікаву їй, ігнорує запитання лікаря. Голос гучний, чіткий. Мислення прискорене за темпом. Розлади сприйняття заперечує, не виявляє поведінкою. В розмові звучать маячні ідеї переоцінки власних можливостей. Поведінка мінлива, часто невпорядкована, схильна до здійснення імпульсивних дій. Не терпить заперечень. Не утримується на місці. Настрій дисфоричний. Емоції яскраво забарвлені. Сон порушений, апетит збережений. Амбівалентна. Інтелектуально-мнестичні здібності в нормі, відповідають віку, освіті та отриманому досвіду. Нейрокогнітивні функції знижені. Увага порушена, відволікається на сторонні подразники. Пам`ять не порушена. Коло інтересів обмежене власним хворобливим станом. Суіцидальні думки та наміри заперечує. Не критична до власного стану. Оцінка суду. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджені Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації. Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому у примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Проте згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою, оскільки воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Відповідно до частини шостої статті 284 Цивільного кодексу України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України, Законі України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Законі України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актах, прийнятих відповідно до них. Як зазначено у ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. Відповідно до частини першої статті 339 Цивільного процесуального кодексу України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Згідно з частинами першою, другою статті 340 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 17 вказаного закону, визначено, що перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лiкарiв-психiатрiв, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про госпіталізацію [PERSON] в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що по даній справі заявником не наведено якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останньої такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про те, що є підстави для її примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме: не вказано що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих. Так, у висновку лікарів-психіатрів наявне посилання про те, що [PERSON] несе небезпеку для себе та для оточуючих, однак при оцінці психічного стану [PERSON] лікарями - психіатрами факту небезпеки для себе та оточуючих не встановлено. Так, у висновку зазначено: «Психічний стан у відділенні: свідомість не порушена. Зовнішній вигляд неохайний, волосся скуйовджене, одяг розхристаний. Орієнтована у місці, часі, просторі недостатньо, у власній особі в повному обсязі. Міміка жвава, рухова активність підвищена, на місці не втримується, виявляє велику кількість експресивних жестів, виривається, намагається тікати, чіпляється за меблі та працівників відділення. Тримає інтенсивний зоровий контакт. Скарг самостійно не висловлює, хворою себе не вважає. Мовному контакту доступна, проте малопродуктивно, контакт багатослівний, розмову веде в роздратованому тоні, відповідає не охоче, часто не по суті, в межах особистих зацікавлень, активно, грубо, з натиском, кричить, погрожує. Проявляє ініціативу в розмові, переводить тему на цікаву їй, ігнорує запитання лікаря. Голос гучний, чіткий. Мислення прискорене за темпом. Розлади сприйняття заперечує, не виявляє поведінкою. В розмові звучать маячні ідеї переоцінки власних можливостей. Поведінка мінлива, часто невпорядкована, схильна до здійснення імпульсивних дій. Не терпить заперечень. Не утримується на місці. Настрій дисфоричний. Емоції яскраво забарвлені. Сон порушений, апетит збережений. Амбівалентна. Інтелектуально-мнестичні здібності в нормі, відповідають віку, освіті та отриманому досвіду. Нейрокогнітивні функції знижені. Увага порушена, відволікається на сторонні подразники. Пам`ять не порушена. Коло інтересів обмежене власним хворобливим станом. Суіцидальні думки та наміри заперечує. Не критична до власного стану». Будь - яких доказів про те, що [PERSON] несе небезпеку для себе та для оточуючих, при розгляді справи судом не здобуто. Також не здобуто доказів, що [PERSON] неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Навпаки, присутній в судовому засіданні лікар - психіатр Миронюк В.І. пояснила, що лікування [PERSON] можливе і в амбулаторному порядку, при умові якщо б остання приймала ліки. Шкоду оточуючим [PERSON] не завдає. Суіцидальних намірів не має. Само по собі посилання у висновку лікарів-психіатрів про те, що особа несе небезпеку для себе та для оточуючих, за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатнім для ухвалення рішення про її примусову госпіталізацію до психіатричного закладу без її усвідомлюваної згоди, оскільки судом не встановлено, що внаслідок психічного розладу, про який зазначено у висновку лікарів-психіатрів, [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. У матеріалах поданої заяви відсутні відомості, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, тобто обставин, передбачених ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу». Без встановлення того факту, що поведінка [PERSON] є небезпечною для неї чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Збудженість, неадекватність, биття посуду, небажання приймати ліки, погрози, крики, намагання вчинити бійку, позбавлення доньки житла, відсутність сну вночі, на які посилаються заявники [PERSON] , [PERSON] , можуть свідчити про наявність психічного розгляду, про неприязні відносини з рідними, однак не є достатніми для задоволення поданої заяви, а доказів того, що обстеження або лікування [PERSON] можливі лише в стаціонарних умовах, про існування інших медичних показань для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку суду не подано. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги, зважаючи, що заявником суду не надано, крім висновку лікарів-психіатрів, інших доказів, які підтверджують або спростовують вимоги заявника і, зокрема, щодо необхідності лікування [PERSON] лише в стаціонарних умовах, реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а відтак зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed