Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» у квітні 2015 року звернулось до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , згідно прохальної частини якого просить: 1) визнати [PERSON] іпотекодавцем по договору іпотеки №820/3-27/21/02-6/185 від 28.04.2006 року; 2) звернути стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; 3) задовольнити за рахунок іпотеки, що знаходиться за адресою [ADDRESS] вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» станом на 12.03.2015 року за кредитним договором №820/2-27/21/046/099 від 28.04.2006 року у розмірі 1490928, 40 грн.; 4) визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.04.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №820/2-27/21/046/099, відповідно до умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» було надано [PERSON] кредитні кошти у сумі 78710,00 дол. США зі сплатою 12 % річних з щомісячним погашенням основної заборгованості по 437, 28 доларів США, а в останньому місяці 436, 88 дол. США та кінцевим терміном погашення кредиту 10.04.2021 року на поточні потреби. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №820/3-27/21/02-6/185 від 28.04.2006 року, предметом іпотеки за яким є квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивачу стало відомо, що предмет іпотеки був реалізований ліквідатором [PERSON] в процедурі банкрутства повного товариства «Євтушенко і Ко» по справі №922/2459/14 на користь відповідача, який набув право власності на предмет іпотеки на підставі свідоцтва про право власності №1216 від 03.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. Отже, [PERSON] набула як права власності на майно, так і обов`язки, що пов`язані його з іпотекою - забезпеченням виконання зобовязань за кредитним договором, що укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . З урахуванням наведеного, просить суд позов задовольнити. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.08.2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] залишено без задоволення. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.11.2015 року апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Геньбач Наталії Олександрівни відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.08.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.08.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16.11.2015 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 31.05.2017 року заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2019 року здійснено заміну позивача - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання наступного набувача іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.01.2021 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Шинкарьова С. А. про залучення до участі у справі у якості третьої особи задоволено, залучено до участі у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання наступного набувача іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] . Представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Кравцова С. М. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за її відсутністю, вимоги позову підтримує у повному обсязі, просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її участі чи відкладення судового розгляду до суду не подала. Суд наголошує, що у відповідності до частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків. Таким чином, відповідач [PERSON] не позбавлена була обов`язку з`явитися в судове засідання, призначене по даній справі, отже нехтування нею своїми процесуальними обов`язками об`єктивними причинами не обумовлено, більш того, справа у провадженні в суді знаходиться з 2015 року, перебувала у суді касаційної інстанції, а тому суд вважає такі дії зловживанням своїми процесуальними правами, та приходить до висновку про можливість проводити розгляд справи без участі сторони відповідача. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши письмові доводи сторін та третіх осіб, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, 28 квітня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №820/2-27/21/04-6/099, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у сумі 78710,00 дол. США зі сплатою 12 % річних з щомісячним погашенням основної заборгованості по 437, 28 доларів США, а в останньому місяці 436, 88 дол. США та кінцевим терміном погашення кредиту 10.04.2021 року на придбання нерухомого майна (Т. 1, а. с. 5-8). В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено іпотечний договір №820/3-27/21/02-6/185 від 28.04.2006 року, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а. с. 11-12). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2014 року стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 717205 грн. 60 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат (справа №643/10686/14-ц, головуючий суддя Майстренко А. Н.) (Т. 1, а. с. 119-120). Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.06.2014 року в порядку статті 95 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порушено провадження в справі про банкрутство ПТ «Євтушенко і Ко», учасником якого була фізична особа-підприємець [PERSON] . Постановою Господарського суду Харківської області від 08.07.2014 року ПТ «Євтушенко і Ко» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.09.2014 року включено до складу ліквідаційної маси банкрута майнові активи його засновників, у тому числі й спірну квартиру, що належала на праві власності [PERSON] (справа №922/2459/14, головуючий суддя Швидкін А. О.) (Т. 1, а. с. 60-78). У зв`язку з відкриттям ліквідаційної процедури квартиру було звільнено від обтяження іпотекою та продано на публічних торгах. Предмет іпотеки був реалізований ліквідатором [PERSON] в процедурі банкрутства Повного товариства «Євтушенко і Ко» по справі №922/2459/14 на користь відповідача [PERSON] , яка набула право власності на предмет іпотеки на підставі свідоцтва про право власності №1216 від 03.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. Постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2015 року ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.09.2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року у справі №922/2459/14 скасовано, провадження у справі №922/2459/14 про банкрутство ПТ «Євтушенко і Ко» припинено (Т. 1, а. с. 106-108). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Змістом частин першої, другої статті 590 Цивільного кодексу України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України). За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника. Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. За змістом зазначених норм іпотека не припиняється при переході прав на іпотечне майно, якщо не наступили обставини, визначені законом, зокрема статтею 17 Закону України «Про іпотеку» або статтею 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». При цьому факт реалізації іпотечного майна (стаття 17 Закону «Про іпотеку») припиняє іпотеку лише за умови дотримання положень статей 23 та 11 цього Закону. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує. Продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Законом, виключно за згодою кредитора, вимоги якого воно забезпечує, або суду. Кошти, що залишилися після задоволення забезпечених вимог та покриття витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та продажем предмета забезпечення, підлягають включенню до складу ліквідаційної маси. За змістом статті 45 цього Закону вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що у випадку реалізації майна банкрута, яке було передано в іпотеку, кошти від такої реалізації спрямовуються на задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує, залишок після забезпечення вимог кредитора та витрат включається до ліквідаційної маси, а зобов`язання перед кредитором вважається погашеним. Зазначена норма права стосується реалізації майна саме банкрута, а не будь-якого іншого майна, переданого в іпотеку. За таких умов, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання погашенням припиняється і похідне зобов`язання у вигляді іпотеки майна, яке належало банкруту. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту порушеного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відтак скасування судового рішення, на виконання якого реалізовувалось майно, та відновлення становища, яке існувало до його ухвалення, є способом захисту порушеного таким рішенням прав. Оскільки реалізація майна, переданого в іпотеку, відбулась за процедурою, встановленою для визнання особи банкрутом у порядку ліквідаційної процедури, започаткованої на підставі судового рішення, то скасування відповідного судового рішення поновлює усі припинені у ліквідаційній процедурі правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки, з відновленням усіх прав та обов`язків сторін цього договору. Так, предметом іпотеки було майно, яке належало засновнику Повного товариства «Євтушенко і Ко» - [PERSON] та яке забезпечувало кредитні зобов`язання перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», при чому не товариства-банкрута, а його засновника [PERSON] . Згідно із частиною 1 статті 589 Цивільного кодексу України, в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (чч. 1, 2 ст. 590 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до пункту 3.1 договору іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених п.п. 2.1.1 - 2.1.13 (2.1.14) цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному п. 2.4.4 цього договору. Згідно пункту 4.1 іпотечного договору №820/3-27/21/02-6/185 від 28.04.2006 року, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на прдмет іпотеки. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту. Таким чином, з урахуванням наведених встановлених судом обставин, суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , повинна бути визнана іпотекодавцем за договором іпотеки №820/3-27/21/02-6/185 від 28.04.2006 року, а на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 92, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , слід звернути стягнення, задовольнивши за рахунок предмету іпотеки, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», станом на 12.03.2015 року за кредитним договором №820/2-27/21/046/099 від 28.04.2006 року у розмірі 1490928 (один мільйон чотириста девяносто тисяч девятсот двадцять вісім) грн. 40 коп., визначивши при цьому спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання наступного набувача іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved