Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»(надалі - «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 62 438,90 грн. за кредитним договором №б/н від 25.08.2011 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідачем неналежно виконувалися умови укладеного між ним та банком кредитного договору, у зв`язку з чим станом на час звернення до суду утворилася заборгованість в розмірі 62 438,90 грн., яка складається з: 860,41 грн. заборгованість за кредитом;53329,02 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 4800,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500,00 грн. (фіксована частина) та 2949,47 грн. (штраф, процентна складова). Представником Позивача подано заяву розгляд справи без його участі, в якій представник позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачем направлено на адресу суду відзив на позов, а також заяву прозастосування строків позовної давності, в яких він заперечив проти позовних вимог та просиввідмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, Відповідач покликався на відсутність кредитних правовідносин між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк», оскільки на вимогу ухвали суду Позивачем не надано оригіналів документів, які б підтверджували наявність між сторонами кредитних правовідносин. Крім того, Відповідач у поданій до суду письмовій заяві просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності щодо позову. Відповідачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в письмових заявах пояснення Позивача та Відповідача,дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), зазначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Положеннями ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Також згідно ст.654 ЦК України форма додатків до договору має відповідати формі основного договору, тобто має бути зазначена на документах дата і підпис особи, яка уклала договір. Крім цього, згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених у п.14 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Частинами 1-4 статті 12 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключноспростуванняпозивачемобґрунтованостізапереченьвідповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків (постанова Верховного Суду від 28.01.2019 р. у справі № 313/1581/14-ц, провадження № 61-24747св18). З матералів справи вбачається, що як на підставу стягнення заборгованості з [PERSON] позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» покликається на укладений кредитний договір № б/н від 25.08.2011 року, який складається з Анкети-заяви, Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. На підтвердження факту існування даних документів Позивачем разом із позовною заявою подано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25.08.2011 року (а.с.7), копію Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.8), Витяг з Умов та Правил надання банківський послуг (а.с.9-32). Заперечуючи проти позову, Відповідач у відзиві на позов та в подальших письмових поясненнях зауважував на тому, що у Позивача відсутні оригінали документів по кредитних правовідносинах, а додані до позовної заяви копії документів, зокрема, заяви від 25.08.2011 року, є нечитабельними. На вимогу суду (ухвалу про витребування доказів) ПАТ КБ «Приватбанк» таких оригіналів документів подано не було, у зв`язку з чим судові засідання неодноразово переносилися. Листом від 12.12.20019 року №545625-ВБ (а.с.108) юрисконсульт ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив суд про те, що надати оригіналам кредитного договору не вбачається можливим, оскільки в архівах банку не виявлені. В той же час, будь-яких доказів на підтвердження того, що з приводу втрати оригіналів документів уповноваженими працівниками банку оформлялись відповідні документи, проводилися службові розслідування тощо, Суду не надано. Крім того, Суд звертає увагу на те, що доданий до позовної заяви витяг із Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 (а.с.9-32), на які в якості обґрунтування позову посилається Позивач, суд не бере до уваги, оскільки у наданих Умовах та правилах відсутній підпис Відповідача [PERSON] , який би свідчив про його ознайомлення із вказаними правилами та їх узгодження. Згідно вимог ч.1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу норм наявних в матеріалах справи Умов та Правил, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підписупозичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що сааме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, або в подальшому такі Умови не змінювались. Враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справиналежних та допустимих доказів укладення договору кредиту між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , оскільки оригіналів таких документів Позивачем Суду не надано, а приєднана до матеріалів позовної заяви копія заяви позичальника є маже нечитабельною. При цьому Суд враховує правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року про те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що Позивачем не доведено факту існування кредитних зобов`язань між ним та Відповідачем, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості є безпідставними та не підлягають задоволенню. Враховуючи висновок Суду про необґрунтованість позовних вимог по суті, Суд не розглядає питання щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Outcome: dismissed