Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач - [PERSON] звернула до суду із позовом до ПП «Універсал», в якому просив заборонити відповідачу право користування на володіння із 01 січня 2020 року належною йому земельною ділянкою. В обґрунтування вимог позивач вказує, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину № 588 від 16.07.2014 року, площею 2.36 га для особистого селянського господарства, що розташована на території Троїцької сільської ради Любашівського району Одеської області. 12 листопада 2014 р. між позивачем та відповідачем ПП «Універсал» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років та згідно умов договору він набрав чинності з моменту підписання його сторонами та державної реєстрації. 26 лютого 2019 року відповідно до п.3.4 ст.3 Договору оренди позивач повідомив орендатора про те, що не має намірів продовжувати дію договору від 12 листопада 2014 року та укладати новий договір, але відповідач відмовив повернути земельну ділянку. Таким чином, на думку позивача, відповідач істотно порушує умови договору та посилаючись на положення ст..526, 561, 562 ЦК України позивач просив позов задовольнити та стягнути із відповідача судові витрати в розмірі 2050 грн. Представник позивача - адвокат Остапишена Л.С. в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач - ПП «Універсал» позов не визнав та надав відзив, в якому зазначив, що договір із [PERSON] укладено на 5 років та позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачено ЦК України. Представник відповідача - адвокат Ковальський В.Є. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити , вказуючи на те, що позивачем обрано не передбачений законодавством спосіб захисту права. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 09 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду , відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в спрощеному порядку із повідомленням (викликом) сторін. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 2,36 га для ведення товарного сілськогоподарського виробництва, що розташована на території Троїцької сільської ради Любашівського району Одеської області, кадастровий номер 5123383800:01:002:0406, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 9). По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що між [PERSON] та ПП «Універсал» укладено договір оренди землі від 12 листопада 2014 року. Предметом договору є строкове платне користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Троїцької сільської ради Любашівського району Одеської області площею 2,36 га, кадастровий номер 5123383800:01:002:0406, яка належить орендодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Державним реєстратором Галіборщ Г.М. 15 грудня 2014 року зареєстровано договір оренди землі від 26 вересня 2014 р., який укладений між ПП «Універсал» та [PERSON] , строком 5 років, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.19). Позивач вказує на те, що відповідач істотно порушує умови довогору, оскільки не віддає земельну ділянку, що є підставою, на думку позивача, застосування ст. 651-652 ЦК України. Оцінка суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Частиною 2 цієї статті Кодексу встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. У статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін. Відповідно до ст.34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Судом встановлено, що строк дії договору від 12 листопада 2014 року, який укладено між позивачем та відповідачами становить 5 років. Як вбачається із п.14.6 договору оренди землі (примірник договору, який надано позивачем) цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Реєстрація договору проведена 15 грудня 2014 року, а отже строк дії договору закінчився 15 грудня 2019 року. Обрання способу захисту порушеного права та обгрунтування заявлених вимог належить позивачу. Поряд із тим, позивач просить заборонити відповідачу право користування на володіння із 01 січня 2020 року належною йому земельною ділянкою. В ч.2 ст.16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів Відповідно до положень ст.ст.12,13 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, позивач не довів, що його право відповідачем порушено, а також позивач не обґрунтував обраний ним спосіб захисту, як заборона відповідачу право користування на володіння із 01 січня 2020 року належною йому земельною ділянкою, а отже в задоволенні позову слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі повного задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судовий збір слід залишити за позивачем. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися.

Outcome: dismissed