Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 31.01.2008 року ЗАТ ПриватБанк та позивач [PERSON] уклали кредитний договір №IFIWG50000003091, відповідно до умов якого [PERSON] як позичальник отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 22\~725,00 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим поверненням кредитних коштів до 31.01.2028 року включно. Погашення заборгованості (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, сплати відсотків та інших платежів. 31.01.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено також договір про іпотечний кредит №IFIWG40000003091 на загальну суму 113\~625,00 грн. на придбання у власність квартири №45 для постійного проживання за договором купівлі-продажу №249 від 05.02.2008 року, розташованої за адресою: м.Тисмениця, вул. Липова, 17а, Івано-Франківської області, строком дії до 31.01.2028 року. Згідно з п. 2.3 цього договору кредит надається шляхом видачі готівки через касу або зарахування кредитором коштів на поточний рахунок позичальника №29099052550368, відкритий у кредитора. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором між вказаним банком (кредитором) та позивачем [PERSON] (поручителем) того ж дня (31.01.2008 року) укладено 2 договори поруки №IFIWG50000003091 та № №IFIWG40000003091, відповідно до п.п. 1.1 яких позивач [PERSON] зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за вказаними кредитним договором, договором про іпотечний кредит та додатковими угодами до них як існуючими на момент укладення цих договорів, так і тими, що виникнуть в майбутньому, включаючи повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів. 05.02.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено також іпотечний договір № IFIWG40000003091 на загальну суму 113 625,00 грн., згідно з п.1.1 якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: вищевказану двохкімнатну квартиру зі всіма обєктами, функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном загальною площею 45,9кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. Заставна і оціночна вартість квартири на момент укладення цього договору становила 151 500,00 грн. Пунктом 1.5 зазначеного договору передбачено, що на період його дії предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця. Однак, ця умова не виконувалася і не виконується. Позивач [PERSON] наголошує, що кредит вона отримала, як зазначено в договорі про іпотечне кредитування, на придбання у власність окремої- квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу № 249 від 05.02.2008 року. Однак, ні вона, ні члени її сімї й досі там не проживають, не зареєстровані, не користуються своєю законною власністю, оскільки відповідач відразу ж заволодів всіма оригіналами правовстановлюючих документів на цю нерухомість та позивачу [PERSON] їх не повертає. Без оригіналів цих документів позивач [PERSON] та її сімя не могли зареєструвати місце проживання у цій квартирі, переоформити договори на надання комунальних послуг, що, зрештою, зумовило повне припинення їх надання. Оскільки, відповідач умисно не виконав умови надання споживчого кредиту, обмежив позивача [PERSON] та її сімю у праві вільного використання приватної власності, що зумовило для неї значні перешкоди та незручності у використанні своїх цивільних прав, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання укладених з відповідачем договорів недійсними, бо вирішити конфлікт у інший спосіб неможливо. Крім цього, відповідач видав їй споживчий кредит з порушенням чинного законодавства. Посилаючись на норми п.п. 17, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач [PERSON] зазначає, що отримані кредитні кошти нею використано виключно для особистих потреб, а не для підприємницької діяльності. Тому, на її правовідносини з відповідачем поширюється дія згаданого Закону. Крім того, позивач [PERSON] зазначає, що ч.2. ст.11 цього Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, а саме: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак, відповідач цього не здійснив, ні письмово, ні усно не ознайомлював позивачів з аспектами укладення споживчих кредитних договорів та похідних від них (договорів поруки, іпотечного договору). Ці договори позивачі підписали суто формально, оскільки вони є типовими. Договори іншого змісту банк би не уклав. Позивач [PERSON] також зазначає, що вона подавала відповідачу довідку про перебування її сімї на квартирному обліку та інші необхідні документи для оформлення молодіжного кредитування. Однак, в жодному з укладених договорів про це не зазначено. Звернувшись до адвоката за наданням правової допомоги, позивачі зрозуміли, що відповідач їх обманув, надавши звичайний кредит і заборонений законодавством кредит на кредит, які вказана позивач повинна сплатити самостійно без участі держави і тих пільг, які вона гарантувала при молодіжному кредитуванні. Позивач [PERSON] же вважала, що укладає кредитний договір за пільговими умовами молодіжного кредитування, де держава звільняє позичальника від частини виплат по кредиту, погашаючи їх самостійно. Але, як виявилося, відповідач надав їй звичайний кредит замість молодіжного, та умисно приховав від неї цю інформацію. Такі умови видачі кредитів вводили в оману, а така підприємницька практика з боку відповідача є агресивною та забороненою до використання відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», а згідно з ч.6 цієї статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Посилаючись на норми ч. 1 ст. 230 ЦК України, позивачі також зазначають, що всі укладені з відповідачем договори, в тому числі іпотечний договір, посвідчений нотаріусом, підписувала не [PERSON], як там зазначено, а інший працівник банку. З огляду на це суд може встановити недостовірність підпису [PERSON], призначивши почеркознавчу експертизу підпису. Крім того, оскільки Івано-Франківська філія ЗАТ КБ «Приватбанк», яка видала кредит від імені відповідача, не є юридичною особою, тому вона не підлягає державній реєстрації в порядку, який передбачений для юридичних осіб. Однак, інформація про її створення як відокремленого підрозділу юридичної особи повинна включатися до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (ч.2 ст.17, ст.28). Однак, як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на дату укладення кредитних договорів (31.01.2008 року) правом підписувати договори від імені юридичної особи, тобто відповідача, володів керівник ник Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON], а не [PERSON] До того ж на договорах стоять печатка не юридичної особи, а Івано-Франківської філії комерційного банку «ПриватБанк»», що є незаконним. З огляду на це, оспорювані кредитний договір та похідні від нього договори, підписані неуповноваженою особою, що робить їх цілком нелегітимними, та не породжує для позивачів жодних правових наслідків. Отже, оскаржувані договори не можуть бути чинними, зберігати юридичну силу впродовж усього строку дії, оскільки укладені зі значними порушеннями вимог правових норм уже в момент їх підписання. Тому вони підлягають визнанню недійсними. Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивачі надали суду як докази копії 24-х квитанцій на загальну суму 28 633,55 грн., сплачену за 2008 - 2014 роки. Як вбачається з оскаржуваного кредитного договору №IFIWG50000003091 від 31.01.2008 року кредит видано на споживчі цілі на суму 22 725,00 грн. Як вбачається з оскаржуваного договору про іпотечний кредит №IFIWG40000003091 від 31.01.2008 року кредит було видано на споживчі цілі на суму 113 625,00 грн. Отже, загальна сума кредитування за двома кредитними договорами становила 136 350,00 грн. Згідно з квитанціями відповідачу оплачено 28 633,55 грн., що повністю погашає кредитний договір №IFIWG50000003091 від 31.01.2008 року (28 633,55-22 725,00=5 908,55 грн.). Борг перед відповідачем по кредитному договору №IFIWG40000003091 від 31.01.2008 року становить 107 716,45 грн. (113 625,00 - 5 908,55 = 107 716,45 грн.). Пунком 10.1. договору про іпотечний кредит №IFIWG40000003091 від 31.01.2008 року визначено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань за цим договором за виключенням п.п. 6.2, 6.6, які набуваючись чинності з моменту зворотнього відступлення прав вимоги «ПриватБанку» по цьому договору. Це суперечить вимогам ст.252 ЦК України, яка регламентує визначення строку та терміну. Зокрема, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В ч. 4 п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, розяснено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України. В порушення вимог ст. 638 ЦК України при укладенні цього оспорюваного договору не були погоджені всі істотні умови, зокрема, строк його дії, що є неприпустимим. Відсутність у договорі строку дії (конкретної дати чи обставини) є однією з підстав для визнання його недійсним. Не відповідають вимогам законодавства і укладені 31.01.2008 року договори поруки. Так, трьохсторонній договір поруки укладався між кредитором, позичальником і поручителем. Однак, позичальник з невідомих причин стає боржником аж до кінця цих договору і навіть підписує його, що є неправомірним. В договорах не визначено правовий статус позичальника, тому для нього такий договір не породжує жодних юридичних наслідків, бо подібна автозаміна не передбачена жодною нормою законодавства. Оспорювані кредитні договори не відповідають також вимогам ч.4 ст.11 вищезазначеного Закону, де вказано, що в договорі повинно бути вказано детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дату видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту. Однак, цих відомостей в оскаржуваних кредитних договорах не зазначено. Крім того, позивачі, посилаючись на норми ст.23, ч.2 ст.227, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ст. ст.21, 22 Закону «Про захист прав споживачів», п. п.3, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року, констатують, що мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав. Так, завдана позивачу [PERSON] моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких вона та її сімя зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо її права приватної власності, особистих прав як споживача, так як відповідач, який незаконно уклав вкарай невигідні для позичальника кредитні договори про надання споживчого кредиту, застосовуючи обман та нечесну підприємницьку практику. Саме з вини відповідача вказана позивач не має можливості проживати в придбаній квартирі і змушена разом із сімєю, де є малолітня дитина, «перебиватися» по чужих помешканнях. Значні незручності вона має і через те, що зняла з реєстрації попереднє місце свого проживання, щоб зареєструвати його у вказаній квартирі, однак, зробити цього не може через відсутність правовстановлюючих документів, якими незаконно заволодів відповідач. Отже, «de-jure» ця квартира з моменту її придбання належить позивачу [PERSON], a «de-facto» цим майном розпоряджається відповідач на власний розсуд, оскільки у нього знаходяться всі правовстановлюючі документи на нерухомість. Позивач [PERSON] вважає себе ошуканим споживачем, так як вона, не розуміючись в тонкощах фінансової діяльності банківської установи, довірила відповідачу, а він незаконно скористався цим. Позивач [PERSON] є хворою особою, страждає онкологічним захворюванням, перенесла хірургічні втручання. Тому постійні неправомірні вимоги відповідача до неї про повернення коштів, яких вона не отримала, а тільки виступала поручителем за повернення кредиту позивачем [PERSON], уклавши незаконний договір поруки, ще більше негативно впливають на стан здоровя, розхитують нервову систему, оскільки до неї телефонують працівники банку, погрожуючи, зробили її життя нестерпним що, власне, й зумовило цей позов. Відшкодування завданої моральної шкоди позивачі оцінюють в розмірі 1 000 000 грн., по половині якого просять стягнути на користь кожної з них. Чинним законодавством не передбачено чіткого визначення сум відшкодування за завдану моральну шкоду і ці кошти є виключно субєктивними, хоча витрачених нервів і здоровя не повернути жодними грошима, але, на думку позивачів, зазначена вище сума відшкодування хоч якоюсь мірою дасть можливість витратити їх на лікування, щоб покращити стан здоровя. На підставі наведеного позивачі просять визнати кредитний договір №IFIWG50000003091 від 31.01.2008 року, договір про іпотечний кредит №IFIWG40000003091 від 31.01.2008 року недійсними; визнати договори поруки №IFIWG50000003091 та №IFIWG40000003091 від 31.01.2008 року недійсними; визнати іпотечний договір №IFIWG40000003091 від 05.02.2008 року недійсним; стягнути з відповідача користь кожної з позивачів по 500 000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, а також присудити з останнього на їхню користь судові витрати. Позивачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 24.01.2017 року позивачі та їх представник - адвокат [PERSON] звернулися до суду з письмовою заявою, в якій зазначають, що позовні вимоги підтримують, просять справу розглядати в їхній відсутності та згідні на заочний розгляд справи. В цій заяві позивачі просять також присудити з відповідача в їхню користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн., про що долучили відповідні квитанції (а.с. 131, 136). Представник відповідача в судові засідання впяте не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання судових повісток-викликів ( а.с. 31, 91, 107, 119, 120). Причин своїх неявок представник відповідача суду не повідомив та не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності. 21.12.2016 року а представник відповідача [PERSON] звернулася до суду з письмовим клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку із відкликанням довіреностей представників [PERSON] «Приват Банк» та необхідністю оформлення нових довіреностей (а.с. 121). Однак, відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачі не заперечують проти такого вирішення справи, а відповідач є корпорацією та має можливість забезпечити участь іншого представника в судових засіданнях. В звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу 24.01.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, зясувавши обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Як зазначено вище, 31.01.2008 року ПриватБанк та позивач [PERSON] уклали кредитний договір №IFIWG50000003091, відповідно до умов якого [PERSON] як позичальник отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 22\~725,00 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим поверненням кредитних коштів до 31.01.2028 року (включно). Погашення заборгованості (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 302,74 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, та відсотках (а.с. 9-11). 31.01.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено також договір про іпотечний кредит №IFIWG40000003091 на загальну суму 113\~625,00 грн. на придбання у власність окремої квартири №45 з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу №249 від 05.02.2008 року, розташованої за адресою: м.Тисмениця, вул. Липова, 17а, Івано-Франківської області, строком дії до 31.01.2028 року. Згідно з п. 2.3 цього договору кредит надається шляхом видачі готівки через касу чи зарахування кредитором коштів на поточний рахунок позичальника №29099052550368, відкритий у кредитора (а.с. 12 -16). З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором між банком (кредитором) та позивачем [PERSON] (поручителем) того ж дня (31.01.2008 року) укладено 2 договори поруки №IFIWG50000003091 та № №IFIWG40000003091, відповідно до п.п. 1.1 яких позивач [PERSON] зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за вказаними кредитним договором, №IFIWG50000003091 від 31.01.2008 року, за договором про іпотечний кредит №IFIWG40000003091 від 31.01.2008 року та додатковими угодами до них як існуючими на момент укладення цих договорів, так і тими, що виникнуть в майбутньому, включаючи повернення кредиту, сплату відсотків за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів. В п. 1.3 цих договорів вказано, що що зобовязання боржника за договором про іпотечний кредит включають, зокрема, обовязкові грошові зобовязання: з поверненн основної суми заборгованості ( кредиту); зі сплати процентів за користування кредитом; та зобовязання, які можуть виникнути: зі сплати пені і штрафів у разі виникнення обставин, відповідно до договору про іпотечний кредит та /або чинного законодавства, зі сплати винагороди за дострокове погашення кредиту; термін платежу, за яким настав на момент предявлення кредитором вимоги про виконання поручителем зобовязань відповідно до цього договору (а.с. 17-20). 05.02.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено також іпотечний договір № IFIWG40000003091 на загальну суму 113 625,00 грн., згідно з п.1.1 якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: двохкімнатну квартиру №45 зі всіма обєктами, функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 45,9 кв.м. житловою площею 30,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Тисмениця, вул.Липова, буд.17а, Івано-Франківської області. Заставна і оціночна вартість предмета іпотеки на момент укладення цього договору становила 151 500,00 грн. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.02.2008 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 249 ( а.с. 52, 56-61). Ст.42 Конституції України гарантує, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з п.22 ст.1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Отримані кредитні кошти було використано виключно для особистих потреб, а не для підприємницької діяльності. Ч.1 ст.5 даного Закону України передбачено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, а ч. 3 цієї статті регламентує, що захист прав споживачів здійснюють спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи і установи, що здійснюють державний санітарно- епідеміологічний нагляд, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди. Ч.2. ст.11 цього Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч.4 ст.11 вказаного Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Згідно з ч. 1 ст.19 цього Закону нечесна підприємницька практика забороняється і включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Ч. 2 ст.19 вказаного Закону України регламентує, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 4 цієї ж статті цього Закону передбачено, що агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Згідно з частиною 6 цієї ж статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 вказаного Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1-2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. До позову долучено копії квитанцій, з яких вбачається, що в період з 2008 року по 2014 року позивачем [PERSON] на рахунок відповідача сплачено 28\~633, 55 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFIWG40000003091 від 31.01.2008 року (а.с. 99-103). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого 24.09.2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області [PERSON], у вказаному реєстрі міститься інформація щодо закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», код ЄДРПОУ 14360570. У витязі також зазначено, що дані про перебування вказаної юридичної особи у процесі провадження у справі про банкрутство, санації, зокрема відомості про розпорядника майна, санатора чи відомості про перебування юридичної особи у процесі припинення, про строк, визначений засновниками (учасниками) юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог, чи запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи, підстави для його внесення у вказаному реєстрі відсутні. Станом на дату укладення кредитних договорів (31.01.2008 року) правом підпису договорів від імені юридичної особи, тобто відповідача, володів керівник Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON], а не [PERSON] як вказано в кредитному та іпотечному договорах. В інших оспорюваних договорах взагалі не вказано прізвище особи, якою підписано договори від імені відповідача (а.с. 85-89). Судом встановлено, що відповідач за своєю статутною діяльністю здійснює надання послуг по кредитуванню, а позивач [PERSON] є споживачем цих послуг. Отримані останньою кредитні кошти було використано виключно для особистих потреб, а не для підприємницької діяльності. Відповідач як кредитодавець не ознайомив її як споживача у письмовій формі з інформацією, вказаною в ч. 2 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», та з іншими вимогами законодавства стосовно укладення цих споживчих кредитних договорів та похідних від них (договорів поруки, іпотечний договір. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] подавала відповідачу довідку про перебування сімї на квартирному обліку та інші необхідні документи для оформлення молодіжного кредитування. Однак, в жодному з укладених договорів відсутні відомості про вказану інформацію. Отже, позивач [PERSON] вважала, що укладає кредитний договір за пільговими умовами молодіжного кредитування, де держава звільняє позичальника від частини виплат по кредиту, погашаючи їх самостійно. Однак, відповідач оформив звичайний кредит, умисно приховавши від позивача вказану інформацію. Відповідно до положень ч. 4 п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При укладенні оспорюваного кредитного договору не було погоджено таку його істотну умову як строк його дії, що є неприпустимим. Отже, відсутність у зазначеному договорі такого строку (конкретної дати чи обставини), підписання його неуповноваженою особою відповідача є підставами для визнання його недійсним. Крім того, на договорах проставлено печатки не юридичної особи, а Івано-Франківської філії комерційного банку «ПриватБанк». Не відповідають вимогам законодавства і укладені договори поруки, які є похідним від оспорюваних кредитного договору та договору про іпотечний кредит, в яких не визначено правового статусу позичальника. Тому для нього такі договори не породжуть жодних юридичних насліків. Як вбачається із суті оспорюваних договорів вказані умови видачі кредиту вводили в оману позивачів і така підприємницька практика з боку відповідача є агресивною та забороненою до використання. Тому ці договори слід визнати недійсними. Ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» регламентує, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію», що мало місце в цьому конкретному випадку. Ст.22 цього ж Закону також передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди». П.3 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.95 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. П.10 цієї ж постанови визначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обовязок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Ч.2 ст.227 ЦК України визначено, що якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно до цих перелічених вимог позивачу [PERSON] завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона та її сімя зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо її права приватної власності, особистих прав як споживача, так як відповідач, який незаконно уклав вкарай невигідні для позичальника кредитні договори про надання споживчого кредиту, застосовуючи обман та нечесну підприємницьку практику. Саме з вини відповідача вказана позивач не має можливості проживати в придбаній квартирі і змушена разом із сімєю, де є малолітня дитина, «перебиватися» по чужих помешканнях. Значні незручності вона має і через те, що зняла з реєстрації попереднє місце свого проживання, щоб зареєструвати його у вказаній квартирі, однак, зробити цього не може через відсутність правовстановлюючих документів, якими незаконно заволодів відповідач. Отже, «de-jure» ця квартира з моменту її придбання належить позивачу [PERSON], a «de-facto» цим майном розпоряджається відповідач на власний розсуд, оскільки у нього знаходяться всі правовстановлюючі документи на нерухомість. Позивач [PERSON] вважає себе ошуканим споживачем, так як вона, не розуміючись в тонкощах фінансової діяльності банківської установи, довірила відповідачу, а він незаконно скористався цим. Позивач [PERSON] є хворою особою, страждає онкологічним захворюванням, перенесла хірургічні втручання. Тому постійні неправомірні вимоги відповідача до неї про повернення коштів, яких вона не отримала, а тільки виступала поручителем за повернення кредиту позивачем [PERSON], уклавши незаконний договір поруки, ще більше негативно впливають на стан здоровя, розхитують нервову систему, оскільки до неї телефонують працівники банку, погрожуючи, зробили її життя нестерпним що, власне, й зумовило цей позов. Розмір відшкодування\~\~ моральної шкоди суд визначає з урахуванням засад розумності, справедливості і тривалості моральних страждань та вважає, що цей розмір повинен становити по 100 000 грн. кожній з позивачів. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.\~\~\~\~ Не підлягають присудженню витрати позивачів за підготовку даного позову в розмірі 30 000 грн. (15\~000 грн. + 15\~000 грн.), оскільки вони не відповідають вимогам розумності та справедливості. Присудженню на користь позивача [PERSON] підлягають лише судові витрати в загальному розмірі 3\~000 грн. (а.с. 136), оскільки ці квитанції відповідають датам судових засідань. Крім того, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір в розмірі 3\~307,20 грн. слід присудити з відповідача відповідно до правил ч.3 ст.88 ЦПК України, який розміром відповідно до кількості задоволених позовних вимог ( 6 вимог немайнового характеру). На підставі ст.ст.203, 215, 216, 638 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та,

Outcome: partial