Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.06.1991 року є співвласниками в рівних частинах житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: м.Коломия, по вул. Попадюка, (колишні назви вулиці - «Будівельна», «Інаурі»), 3, Івано-Франківської області, а також є користувачами земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування цих житлового будинку та споруд. Позивачі успадкували вказані будинок та споруди після смерті їх матері [PERSON], якій це майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.12.1962 року. До складу спадщини разом з житловим будинком входили господарські споруди, в тому числі спірна криниця. Вказаний будинок був збудований та зданий в експлуатацію 23.12.1959 року дідусем позивачів [PERSON], і в акті про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію індивідуального будинковолодіння зазначено, що до складу надвірних будов входить колодязь. Належність спірної криниці до вказаного будинку підтверджується довідкою від 17.03.1960 року, виданою для предявлення в нотаріальну контору, в якій в короткій характеристиці домоволодіння зазначений колодязь бетонний. В технічній документації 1980 року криниця є в переліку будівель та споруд і зазначена під «№1» - «бетонні кільця». Відповідачка є їх сусідкою та проживає за адресою: [INFO]. Вона не погоджується з правом власності позивачів на вказану криницю, в звязку з чим між сторонами виникають конфлікти. Відповідно до акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 20.06.1975 року забудовник [PERSON] (попередній власник) здав в експлуатацію житловий будинок з надвірними побудовами в м. Коломия, по вул. Інаурі, (тепер - вул.Попадюка), 1, які складались із літньої кухні, сараю, туалету, помийної ями. Колодязь до складу будинковолодіння не входив. При складанні технічної документації на вказаний будинок в 1984 році у переліку споруд, які входять до цього будинковолодіння значиться колодязь під «№5» - «металеві труби». Однак, спірна криниця збудована з бетонних кілець та розташована на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні позивачів на підставі договору довічного користування від 08.06.1957 року, у безпосередній близькості до межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні відповідачки. Члени сім'ї позивачів протягом тривалого часу, а саме до того, поки жителі будинку №1 не влаштували на земельній ділянці, яка знаходиться в їх користуванні, водяну колонку з металевих труб (у технічній документації вона зазначена як «колодязь металеві труби»). Однак, в подальшому зазначені сусіди позивачів самовільно, всупереч волі останніх, зруйнували частину паркана, який зберігся з часу його забудови (1957 рік) біля криниці, стовпи якого прилягали до стіни літньої кухні відповідачки. У графічних зображеннях суміжних земельних ділянок сторін неправильно вказано, що спірний колодязь знаходиться на межі цих ділянок, адже фактично він знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні позивачів. Факт вказаного розташування спірної криниці підтверджено перевіркою Держземінспекції. Позивачі вважають, що відповідачка не визнає їх право власності на спірну криницю з метою захоплення їх земельної ділянки, оскільки в 2008 році вона збудувала на своєму подвірї власну криницю, якою і користується. Крім того, пересунувши самовільно паркан, та, збільшивши, таким чином, площу ділянки, яка знаходиться в користуванні відповідачки, за рахунок земель, якими відповідно до вищевказаного договору довічного користування мають право користуватись позивачі, відповідачка захопила та перешкоджає їм у користуванні земельною ділянкою. Позивачі мають намір огородити земельну ділянку, яка перебуває в їх користуванні, але внаслідок дій відповідачки не мають можливості цього зробити. На межі земельних ділянок між спірною криницею та дорогою [PERSON] навмисно, з метою захоплення землі позивачів посадив яблуню, яка росте дотепер та перешкоджає позивачам у встановленні паркана. Ліквідувати яблуню відповідачка відмовляться, чим чинить перешкоди позивачам у встановленні меж та відповідно у користуванні земельною ділянкою. У зв'язку з необхідністю встановлення твердої межі (паркана) цю яблуню слід ліквідувати на підставі ч.2 ст.109 ЗК України, а порушене право позивачів на користування земельною ділянкою може бути відновлено шляхом демонтажу самовільно встановленого відповідачкою паркану від дороги та від городу на відстань 50 см від земельної ділянки позивачів. Актом встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 21.08.2000 року, складеним в присутності двох сторін, встановлено, що позивачами межі між їхніми земельними ділянками не порушувались, і ці межі проходять посередині електричної опори та по глухій стіні літньої кухні, розташованої по вул. Попадюка,1 в м.Коломиї. Комісія дійшла висновку, що власник будинку №1 самовільно збільшує довжину паркана за рахунок земельної ділянки, закріпленої за будинком №3. Також комісією встановлено, що паркан до криниці позивачі встановили на своїй стороні. Під час здійснення позивачами в 1996 року приватизації земельної ділянки, на межі ділянок сторін знаходився вищевказаний старий паркан, встановлений в 1957 році, який служив межовим знаком при підготовці документів для вказаної приватизації. Однак, відповідачка в 1996 році безпідставно відмовилася підписувати позивачам погодження межі для приватизації. Рішення про приватизацію від 27.08.1996 року № 198 винесено на підставі протоколу земельної погоджувальної комісії з дотриманням чинного законодавства, розміри приватизованої земельної ділянки відповідають матеріалам інвентарної справи. Відповідачка в присутності комісії погодилась, що межа між земельними ділянками сторін має проходити по стіні її літньої кухні. Відповідачка вводить суд в оману, зазначаючи, що спірна криниця належить їй, оскільки свідоцтва про право на спадщину нею суду не надано. Що стосується інвентарних справ, то ця криниця в технічному паспорті на будинковолодіння позивачів позначена літ. «К» - «бетонні кільця». У технічному паспорті, виданому після 1975 року на будинковолодіння по вул. Попадюка, 1, значиться «Колодязь- металічна труба». Що стосується значень «бетонні кільця» та «металеві труби ворітці», на які посилається відповідачка, вказуючи, що останні є огорожею, то в технічному паспорті, виданому відповідачці 29.09.1984 року, вказано, що №5 позначена металева труба ворітці колодязь (водяна колонка), а не огорожа. Остання же збудована із деревяних штахет, про що вказано в цьому ж технічному паспорті окремим пунктом штахети в дерев'яних, бетонних стовпах. Тому позивачі, посилаючись на ст.ст.186, 391, 392 ЦК України, з урахуванням уточнення позовних вимог просять визнати за ними право власності в рівних частинах на спірну криницю (бетонні кільця), зобовязати відповідачку демонтувати паркан від дороги та від городу на відстань 50 см. від земельної ділянки позивачів, ліквідувати яблуню на межі земельних ділянок сторін, заборонити відповідачці чинити позивачам перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: м.Коломия, вул.Попадюка,3, у проведенні робіт по винесенню меж земельної ділянки, встановленні межових знаків та огорожі відповідно до зовнішніх меж, які будуть винесені, заборонити вчиняти будь-які дії на межі земельних ділянок господарств сторін без попереднього погодження з позивачами, проводити будь-які будівельні роботи по влаштуванню огорожі та будівництво господарських споруд біля межі вказаної земельної ділянки до винесення її меж, встановлення межових знаків та огорожі. Позивачі також просять присудити з відповідачки на їх користь понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу даного позову та заяви про його забезпечення. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. Позивачі також неодноразово зазначали, що вони звернулися з даним позовом з метою отримання допомоги суду у встановленні меж їх земельної ділянки. Позивачі також чітко ствердили, що після визнання недійсним 23.12.2014 року Апеляційним судом Івано-Франківської області виданого 08.10.1996 року на їх імя Державного акту на право власності на земельну ділянку, вони не зверталися до ліцензованих організацій з метою встановлення меж цієї ділянки в натурі, оскільки відповідачка та її чоловік раніше чинили перешкоди у такому встановленні. Враховуючи наведене, позивачі просять їх вимоги задовольнити та присудити з відповідачки судові витрати. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених в письмових запереченнях. Зокрема, представник вказала, що спір між сторонами триває давно, проте причиною суперечок є не спірна криниця, а частина земельної ділянки під нею. Твердження позивачів про належність їм земельної ділянки відповідачки є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки з 1956 року межа належної відповідачці земельної ділянки проходить на відстані від стіни літньої кухні та посередині криниці, що відображено на генплані кварталу та на всіх зйомках в інвентарній справі будинку за адресою: м.Коломия, вул.Попадюка,1. Не відповідають дійсності також твердження позивачів про проведення відповідачкою будівельних робіт на вказаній межі. Огорожа, яка там знаходиться, була встановлена ще першим власником (дідусем відповідачки), а зміщена ця огорожа тому, що позивачі неодноразово робили спроби захопити частину земельної ділянки відповідачки та самовільно переносили огорожу. Криниця належить до домоволодіння відповідачки, про що свідчать дані з інвентарних справ, додані самими позивачами, а також свідоцтво про право на спадщину, видане на ім'я відповідачки. За домоволодінням позивачів криниця в переліку господарських будівель інвентарної справи взагалі не значиться. Також відповідно до генплану кварталу криниця, що знаходиться на межі, має умовне позначення «К» та відноситься до будинку №1 по вул.Інаурі (тепер «Попадюка»). У вищевказаному свідоцтві про право на спадщину, виданому на ім'я позивачів, у переліку господарських споруд криниця позначена «№», а згідно з план схемою їхньої земельної ділянки, доданої до позовної заяви, криниця відповідачки, яка знаходиться на межі, позначена «№1» і до переліку господарських споруд, належних позивачам, не входить. Що стосується зазначень «бетонні кільця» та «металеві труби ворітці», то в оригіналі і в копії (доданій позивачами), чітко видно позначення стрілки вгору, тобто характеристика «металеві труби ворітці» відноситься до попереднього пункту, зазначеного в технічному паспорті, а саме огорожі. Крім того, відповідачка вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачі свідомо бажають ввести суд в оману, додаючи документи та висновки, які були зроблені на підставі Державних актів на земельні ділянки сторін. В справі про скасування Державного акту, виданого на імя позивачам, судом встановлено, що при видачі цього документу допущено помилку в промірах цієї земельної ділянки та що спірна криниця є основним межовим знаком, оскільки вона при видачі відповідних документів значиться на межі. Тому при видачі цього Державного акту в площу земельної ділянки входила криниця, чим Коломийською міською радою було порушено право відповідачки [PERSON] на користування належною їй земельною ділянкою. Даний факт встановлено судом 23.12.2014 року, в звязку з чим існуючі до вказаної дати висновки експертиз, земельних комісій та інших органів, на які (висновки) посилаються позивачі стосовно розташування криниці, втратили свою силу. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити, в звязку з чим судові витрати покласти на позивачів. Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Відповідно до договорів про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності, посвідчених відповідно 08.10.1956 року та 08.07.1957 року Коломийською нотаріальною конторою, надано земельні ділянки в м.Коломиї, по вул.Будівельній, № 1 та №3 відповідно [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14-17). Відповідно до акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 20.06.1975 року, забудівником якого вказано [PERSON], представлено до здачі будівлі, розташовані в м. Коломиї, по вул. Інаурі,1. Надвірні побудови складаються із літньої кухні, сараю, туалету, помийної ями (а.с.12). Згідно з актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 23.12.1959 року, затвердженого рішенням виконкому вказаної ради №85 від 24.02.1960 року, здано в експлуатацію будівництво, розташоване в м. Коломиї, по вул. Будівельна,3. В переліку господарських будівель та споруд вказано сарай, колодязь, бетонна помийна яма, вбиральня з бетонним вигребом (а.с.10). Відповідно до довідки №36, виданої 17.03.1960 року Коломийським МБТІ, будівництво в м.Коломиї, по вул.Будівельній,3, зареєстроване в реєстрову книгу за реєстровим номером №1892 (а.с.11). Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, виданим 12.06.1991 року Коломийською державною нотаріальною конторою та зареєстрованим в реєстрі за № Д-753, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна [PERSON] є позивачі в рівних частинах. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з житлового будинку житловою площею 56,9 кв.м. з належними господарськими будівлями і спорудами: літня кухня літ. «Б», три сараї - літ. «В, Г, Д», вбиральня - «З», криниця - «№», огорожа «1-2», замощення «ІІ», які розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м., що знаходяться в м.Коломиї, по вул.Інаурі, 3 (а.с.4). Даними технічного паспорту на житловий будинок (будинковолодіння), виданим Коломийським БТІ 29.09.1980 року, підтверджується наявність тих же будівель та споруд. Однак, криницю позначено як №1. Вказаний факт також підтверджується планом (схемою) розміщення будівель та споруд на земельній ділянці в м.Коломиї, по вул.Попадюка,3, від 10.01.1981 року (із внесеними 30.06.1994 року змінами). В цьому документі зображено, що криниця, позначена «№1», розміщена на межі земельної ділянки ( а.с.5-9). Відповідно до довідки, виданої виконкомом Коломийської міської ради 13.11.1993 року при розгляді заяви позивачки [PERSON] з питань встановлення межі між сусідами, в розміри ділянки по вул.Інаурі,1 складають 26,30 м., а розміри ділянки по тій же вулиці, господарство №3, складають 20,15 м. Згідно з даними паспорту технічної інвентаризації та квартальної зйомки кВ.№56 розміри вказаних ділянок становлять відповідно 26,0 м. та 20,50 м. (а.с.21). Актом установлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі в м.Коломиї, по вул.Попадюка,1 від 21.08.2000 року, складеного головним спеціалістом відділу земельних ресурсів в присутності голови погоджувальної комісії та суміжних землекористувачів (позивачів), встановлено в натурі межі земельної ділянки позивачів (по вул. Попадюка,3 в м.Коломиї). Згідно з даним актом позивачами межі не порушувались, паркан до криниці вони встановили на своїй стороні на відстані 0,20 м від літньої кухні, розташованої по вул. Попадюка,1. Даний факт стверджується також довідкою №852, виданою Коломийською міською радою 01.09.2000 року та пояснюючою запискою (а.с.22, 74-75 ). Згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки межа земельних ділянок сторін проходить по глухій стіні літньої кухні (а.с.76). Головне управління Держкомзему у Івано-Франківській області листом №6-10-31/567 від 06.11.2009 року повідомило позивачку про те, що в ході проведення перевірки встановлено, що земельна ділянка, призначена для обслуговування будівель та господарських споруд, площею 0,952 га, використовується позивачами на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ІФ №002902, виданого на підставі рішення Коломийської міської ради №198 від 27.08.1996 року. Розміри та конфігурація земельної ділянки, які зазначені в плані меж земельної ділянки, відображеному у Державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому відповідачці, не відповідають розмірам та конфігурації земельної ділянки, зазначеним у матеріалах інвентаризації земель забудованого кварталу, проведеної Коломийським МБТІ. Крім того, у зв'язку з відсутністю рішення Коломийської міської ради про розгляд та затвердження протоколу узгоджувальної комісії, рішення Коломийської міської ради від 20.02.2008 року №1051-25/2008, на підставі якого відповідачці видано Державний акт, прийняте з порушенням порядку розгляду земельних спорів, визначеного ст. 159 ЗК України. При проведенні Коломийським МБТІ інвентаризації земельних ділянок, про які йдеться, було допущено помилки при встановленні фактичного користування земельними ділянками сторін (а.с.18-20). Відповідно до плану садибної ділянки викопіровки з плану забудованого кварталу №56а від 02.08.1975 року в м.Коломиї, по вул. Інаурі, 1, в переліку будівель вказано криницю, позначену літ.«К». Вказаний факт стверджується даними зведеного оціночного акту по домоволодінню №3 по вул.Будівельній в м. Коломиї (а.с. 98, 103). Згідно з генеральним планом криниця знаходиться на межі земельних ділянок, належних до господарств №1 та №3 (а.с.94). Однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014 року, яке набрало законної сили того ж дня та не скасоване і не змінене станом на 26.01.2016 року, задоволено позов [PERSON] та визнано незаконним і скасовано рішення Коломийської міської ради народних депутатів №198 від 27.08.1996 року про передачу [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0952 га по вул. Попадюка,3 в м.Коломиї. Цим судовим рішенням також визнано недійсним Державний акт про право приватної власності на землю серії 1-ІФ №002902, виданий 08.10.1996 року [PERSON] та [PERSON] на підставі зазначеного рішення Коломийської міської ради народних депутатів, та скасовано реєстрацію цього Державного акта, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6205. Цим судовим рішенням встановлено, що на межі суміжних земельних ділянок, що по вул.Попадюка, №1 та №3 в м.Коломиї, збудована криниця, яка споруджена як межовий знак між цими земельними ділянками. Зазначені обставини підтверджуються даними, які містяться у плані садибної ділянки площею 600 кв.м., наданої [PERSON], користувачем якої був [PERSON] В-Я.Д., та успадкованою [PERSON], та плані забудови земельної ділянки, виданому [PERSON] та [PERSON] на підставі вказаного рішення Коломийської міської ради народних депутатів. Встановлення цим документом меж суміжних ділянок [PERSON] та [PERSON] не оскаржували. Також даним судовим рішенням встановлено, що в площу земельної ділянки, на право власності на яку [PERSON] та [PERSON] 08.10.1996 року виданий зазначений Державний акт, входить криниця, яка споруджена на межі суміжних земельних ділянок сторін. Даного факту [PERSON] та [PERSON] не заперечували, і цей факт підтверджується планом накладання земельних ділянок, які містяться у вказаному Державному акті. Відомостей про те, що [PERSON] В-Я.Д., житловий будинок якого успадкувала [PERSON], давав згоду на вилучення в нього частини земельної ділянки, немає. Вказаний суд відхилив доводи відповідачів (тобто [PERSON] та [PERSON]Н.) про те, що господарська будівля криниця як межовий знак суміжних земельних ділянок належить їм і знаходиться на їхній земельній ділянці, оскільки це спростовується письмовими доказами у вказаній справі. Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що в порушення ст.30 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 року, який був чинним на час переходу права власності на будівлю і споруду), передаючи 08.10.1996 року [PERSON] та [PERSON], на підставі вищевказаного рішення Коломийської міської ради народних депутатів земельну ділянку по вул.Попадюка, 3, в м.Коломиї та, видаючи їм зазначений Державний акт про право приватної власності на цю ділянку, в площу якої входить криниця, споруджена на межі суміжних земельних ділянок сторін, Коломийською міською радою порушується право позивачки (тобто [PERSON]В.) на користування належною їй земельною ділянкою (а.с.91-93). Згідно з правилами, передбаченими ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, встановленими є обставини, про які вказано у зазначеному рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014 року, а посилання позивачів на те, що їм належить земельна ділянка, незважаючи на скасування названого Держаного акту на право власності на неї, і що саме на цій ділянці розташована спірна криниця, суд вважає голослівними і такими, що прямо суперечить встановленим вказаним судовим рішенням обставинам. Відповідно до положень ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. В звязку з наведеним суд вважає необґрунтованою позовну вимогу про визнання права власності позивачів на господарську споруду - спірну криницю, яка вважається приналежністю до головної речі житлового будинку. Крім того, чинним законодавством України не передбачено можливість визнання права власності лише на господарську споруду. Суд бере до уваги, що позивачі в судовому засіданні чітко ствердили, що вони після 23.12.2014 року, тобто після визнання вищеназваним судовим рішенням недійним виданого на їх імя Державного акту на право власності на землю, не зверталися до ліцензованих організацій, а, звернулись з даним позовом, сподіваючись, що суд їм надасть допомогу у такому встановленні. Однак, згідно із земельним законодавством вказане питання не є компетенцією суду і таких повноважень суд немає. Поряд з тим, позивачами не надано жодних доказів на ствердження їх доводів про вчинення стороною відповідачки будь-яких перешкод у встановленні в натурі меж земельної ділянки, адже позивачі самі спростовують ці доводи, стверджуючи, що вони навіть не зверталися до належних субєктів з метою вирішення даного питання. Не надано позивачами також жодних доказів на підтвердження решти позовних вимог, в тому числі про вчинення відповідачкою на межі господарств сторін будь-яких дій, які порушують права позивачів. Оскільки межі земельної ділянки позивачів не винесені в натурі, то їх вимога про ліквідацію яблуні, яка знаходиться, за твердженням позивачів, на межі їх ділянки, на увагу не заслуговує. Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Однак, стороною позивачів вказаних вимог закону не виконано. Тому суд вважає позовні вимоги безпідставними і в звязку з цим в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Отже, вжиті заходи забезпечення позову слід скасувати після набрання цим рішенням законної сили. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то відповідно до правил ч.1 ст.88 ЦПК України понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, ст.186 ЦК України, та,

Outcome: dismissed