Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» (далі по тексту - позивач, ПАТ «РОДОВІД БАНК») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON].), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON].) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 700,77 доларів США, а також пені у розмірі 1 928 521,33 грн., 3% річних у розмірі 9 903,10 грн. та інфляційних витрат у розмірі 4 106,82 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору, відповідач 1 зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші передбачені договором платежі. В якості забезпечення виконання ним своїх зобов'язань за умовами кредитного договору, між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки. Однак, відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, у зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з урахуванням нарахованої пені, 3% річних та інфляційних витрат. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідачів в судовому засіданні проти заявлених позивачем вимог заперечував, надавши при цьому заперечення в яких просив суд відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено кредитний договір №77.1/АК-01480.08.2, відповідно до п. п. 1.1-1.6 якого, позивач відкриває відповідачу не відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, на загальну суму 15 243,96 доларів США на строк користування до 07 серпня 2015 року включно, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 7,70 % річних. А згідно з п. 3.1 цього договору погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюється щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця у розмірі 181,00 доларів США. Крім того, судом також встановлено, що 07 серпня 2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] укладений договір поруки №77.1/АК-01480.08.2-3/П у відповідності до умов якого поручитель - відповідач 2 поручається перед позивачем за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань за кредитним договором №77.1/АК-01480.08.2 від 07.08.2008 року. Пунктом 1.3 цього договору встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник. За правилами ст. 526 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 06.02.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 10 700,77 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 8 461,83 доларів США, відсоткам за користування ним у розмірі 2 238,94 доларів США, а також пеню у розмірі 1 928 521,33 грн., 3% річних у розмірі 9 903,10 грн. та інфляційних витрат у розмірі 4 106,82 грн. Водночас, як встановлено вище, сторони обумовили як строк дії договору з кінцевим терміном повернення грошових коштів, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка може неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. А відповідно до частини 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач допустив неналежне виконання своїх обов'язків, передбачених пп. 3.1.1 - 3.1.4 кредитного договору, оскільки з 11.03.2010 (останній платіж здійснений 10.03.2010) не сплатив кредит та проценти за його користування відповідно до умов договору. Протягом наступних 30 календарних днів (тобто до 10 квітня 2010 року включно) позичальник також не виконав обов'язок за договором. При цьому, пунктом 5.2 кредитного договору сторони обумовили, що у разі недотримання позичальником умов договору банк має право вимагати в односторонньому порядку дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору. Так на виконання вимог п. 5.2. кредитного договору, банком 19.08.2010 року на адресу позичальника було направлено лист-вимогу за №2010-279339-А/10.4. щодо погашення наявної заборгованості за кредитним договором протягом трьох робочих днів з дня отримання зазначеної претензії. Дана претензія отримана відповідачем 1 особисто 23 серпня 2010 року. Отже, у відповідності до п. 5.2 договору обов'язок відповідача погасити кредит у повному обсязі, сплатити нараховані проценти та штрафні санкції настав через три дні з моменту отримання листа-претензії, тобто 26 серпня 2010 року, та не були ним виконані, а відтак саме з 27 серпня 2010 року, з наступного дня порушення боржником зобов'язання за кредитним договором, банк мав право захищати свої порушені права у визначеному законом порядку, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся лише 13 березня 2015 року. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом а також встановлено, відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки, умовами договору (графіком погашення заборгованості), встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Таким чином, враховуючи те, що за умовами кредитного договору повинно здійснюватися позичальником шляхом внесення обов'язкового мінімального платежу щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. У зв'язку з тим, що останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 10 березня 2010 року, право на позов про стягнення недосплачених сум за цим договором, з урахуванням обумовленого сторонами у ньому п. 5.2, виникло у позивача 27 серпня 2010 року. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач звернувшись до суду з даним позовом лише 13 березня 2015 року пропустив строк позовної давності, обумовлений ст. 257 ЦК України. Крім того, суд відзначає, що позивач не звертався до суду із будь-якими заявами з приводу поновлення пропущеного строку позовної давності та будь-яких доказів поважності пропуску строку позовної давності до матеріалів справи не надав. Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про застосування строку позовної давності, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості з відповідача 1 відсутні, та як наслідок не підлягають задоволенню і вимоги про солідарне стягнення цих коштів з відповідача 2. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідачів на його користь суми сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed