Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи ТОВ «Міжнародна Будівельна Компанія «Україна-Канада», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності посилаючись на те, що 18.01.2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та АКБ СР «Укрсоцбанк» (Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» після перейменування) був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №085/001-8, за умовами якого Банк зобов'язувався надати Позичальнику окремими частинами (траншами) грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 4000000,00 (чотири мільйони) доларів США 00 центів США, а Позичальник зобов'язувався за користування грошовими коштами сплачувати проценти із розрахунку 7% (сім) відсотків річних + LIBOR (річний), комісії у розмірі та в порядку, передбаченому Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку №1 до договору кредиту, що є невід'ємною складовою частиною цього договору та повернути грошові кошти в строк до 17.01.2014 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, між Банком та Позичальником 18.01.2008 року укладено Іпотечний договір №21, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №95. За умовами Іпотечного договору, TOB МБК «Україна - Канада передало в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: будинок - літ. А (дерево обк. цег.), загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Вишнева Долина, буд. №7. В звязку з тим, що позичальник належним чином свої обовязки не виконує, і ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2009 року введено мораторій на задоволення вимог кредиторів позичальника TOB МБК «Україна - Канада», який згідно ст. 1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Після чого, Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.08.2012 року по справі затверджено реєстр вимог кредиторів, грошові вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 34 181 360,75 грн. включені до першої черги, як такі, що забезпечені заставою майна боржника. В рахунок виконання зобовязань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №085/001-8 від 18.01.2008 року позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок - літ. А (дерево обк. цег.), загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Вишнева Долина, буд. №7. В судовому засіданні представник позивача позови підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, пославшись на обставини зазначені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що 01.02.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №16/02-Р/КП, відповідно до якого ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» передає, а [PERSON] приймає у власність житловий будинок №7 по вул.Вишнева Долина, смт. Ювілейне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Проте ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» протягом тривалого часу безпідставно ухилялося від належного оформлення права власності обєкта на імя [PERSON], тому вона була змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на вищевказаний будинок, у звязку з чим, Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2010 року позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі і визнано за нею право власності на дане майно. Представник третьої особи ТОВ «МБК «Україна-Канада» у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, у звязку з чим, суд приходить до висновку про можливий розгляд справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до положень\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. У відповідності до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, згідно з ч. 1\~ст. 131 ЦПКУкраїни\~сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до початку розгляду справи по суті. Сторони розпорядились своїми правами за власним розсудом, надали суду всі наявні в них докази. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.01.2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та АКБ СР «Укрсоцбанк» (Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» після перейменування) був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №085/001-8, за умовами якого Банк зобов'язувався надати Позичальнику окремими частинами (траншами) грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 4000000,00 (чотири мільйони) доларів США 00 центів США, а Позичальник зобов'язувався за користування грошовими коштами сплачувати проценти із розрахунку 7% (сім) відсотків річних + LIBOR (річний), комісії у розмірі та в порядку, передбаченому Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку №1 до договору кредиту, що є невід'ємною складовою частиною цього договору та повернути грошові кошти в строк до 17.01.2014 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, між Банком та Позичальником 18.01.2008 року укладено Іпотечний договір №21, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №95. За умовами Іпотечного договору, TOB МБК «Україна - Канада передало в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: будинок - літ. А (дерево обк. цег.), загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Вишнева Долина, буд. №7. Разом з тим у судовому засіданні встановлено, що 01.02.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №16/02-Р/КП, відповідно до якого ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» передає, а [PERSON] приймає у власність житловий будинок №7 по вул. Вишнева Долина, смт. Ювілейне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Проте ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» протягом тривалого часу безпідставно ухилялося від належного оформлення права власності обєкта на імя [PERSON], тому остання була змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на вищевказаний будинок, на підставі чого, Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2010 року позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі і визнано за нею право власності на дане майно, що підтверджується відповідною інформацію з відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського районного управління юстиції. Згідно ч. 1\~ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Позивач стверджує, що невиконання третьою особою ТОВ «МБК «Україна-Канада» своїх зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №085/001-8 від 18.01.2008 року призвело до виникнення у ПАТ «Укрсоцбанк» всіх прав іпотекодавця, яке несе всі його обов'язки за Іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки, і всі зміни, які,стали частиною предмета іпотеки, та право власності на які було зареєстровано за відповідачкою, на підставі рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-7978/09 від 11.01.2010 року стали невід'ємною частиною майна, яке було передано в іпотеку позивачу та на них в повній мірі поширюється іпотека. Розв'язуючи спір в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, суд не вбачає підстав для задоволення таких вимог з огляду на таке. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються параграфом 6 главою 49 «Забезпечення виконання зобовязання», параграфом 2 Главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Книги пятої\~Цивільного кодексу України,\~Законом України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-ІУ. Відповідно ч. 1\~ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч. 1\~ст. 591 ЦК України, реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.1\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно ч.ч. 1,3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Як вбачається з договору іпотеки від 18.01.2008 року (ст. 4 Договору), сторони досягли згоди про способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань в порядку, встановленому статтеє 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-який особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотченим боргом та іпотечні сертифікати». Згідно п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Так, статтею 39 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації. Відповідно до п.4.6 Іпотечного договору від 29.11.2006 року, п.4.6 Іпотечного договору від 20.02.2008 року, у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація Предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-який особі особі-покупцеві на підставі договору-купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Тобто, ані законодавством, ані договорами іпотеки не передбачене визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Відповідно до Іпотечного договору від 18.01.2008 року, у разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим боргом та іпотечні сертифікати». В даному випадку, позивач обрав не правильний спосіб захисту своїх порушених прав - визнання за ним права власності на предмет іпотеки. За таких обставин, суд, у відповідності до ч.3 ст.16 ЦК України, відмовляє у задоволенні предявлених вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Крім того, судом встановлено, що на момент укладення іпотечного договору у іпотекодавця (ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада») фактично не було права на передачу зазначеного майна в іпотеку, оскільки [PERSON] проведено повний розрахунок за придбаний нею будинок, тому вона не повинна нести відповідальність своїм особистим майном за зобовязаннями третіх осіб. Разом з тим, відповідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Нормою ст.182 ЦК України\~передбачена обов'язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. У відповідності до ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація\~про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Так, житловий будинок №7 по вул. Вишнева Долина в смт. Ювілейне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, належить [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2010 року і у встановлений законом порядку зареєстроване за відповідачкою, на наданий момент державна реєстрація прав ніким не скасована, тобто не припинено її право власності на будинок. Частиною 1 статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 1 ЦПК України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обовязковість рішень суду до виконання. Виходячи з наданих доказів та враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню у зв'язку тим, що у судовому засіданні вимоги позивача не знайшли свого ґрунтовного підтвердження, суперечать нормам чинного законодавства, тому задоволенню не підлягають. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, суму судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed