Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 19 лютого 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсною умови договору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06 січня 1990 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. В січні 1999 року вона та її чоловік прийняли рішення про необхідність запозичення коштів для ведення спільної підприємницької діяльності у зв`язку з чим, 19 лютого 1999 року її чоловік [PERSON] запозичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000 грн. без визначення терміну повернення боргу. Дані кошти були використані на потруби сім`ї. В листопаді 2018 року [PERSON] повідомив їй що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 200 000 грн., а також 1 560 000 грн. відсотків за користування цими коштами, виходячи з 6% від суми боргу за кожен місяць користування грошима. Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін. Оскільки договір позики стосується її прав та зачіпає її законні інтереси, просить визнати недійсною умову про зобов`язання [PERSON] сплатити 6 % в місяць за користування позиченою сумою у розмірі 200 000 грн. у договорі позики від 19 лютого 1999 року, як таку що не відповідає вимогам закону на час укладення цього договору, оскільки на момент виникнення правовідносин проценти по грошових та інших зобов`язанням не допускалися (а.с.1-7). 27 квітня 2021 року суду надано відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими виходячи з наступного. Так, позивачем не доведено які саме її права було порушено відповідачем за захистом яких вона звернулася. Окрім того не потребують доказуванню обставини які вже були встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили. 21 липня 2021 року представником відповідача подано клопотання про застосування строку позовної давності , оскільки позивач вказує, що з в шлюбі з [PERSON] вона перебуває з 03 січня 1990 року брак не розірвано, 19 лютого 1999 року її чоловік запозичив кошти у відповідача в розмірі 20000 грн., а про існування рішення про стягнення заборгованості за договором позики від 19 лютого 1999 року вона дізналася лише в листопад 2018 року, що не відповідає дійсності оскільки [PERSON] з заявою про перегляд заочного рішення звернувся 30 листопада 2016 року, тобто про винесене рішення позивач могла знати ще в 2015 році, так само як і про звернення чоловіка з заявою про перегляд заочного рішення ще в 2016 році, окрім того [PERSON] 30 березня 2017 року особисто приймав участь у судовому засіданні, а тому міг бути обізнаним (а.с. 37- 40, 54-55). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 листопада 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.28). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.29). До суду 09 березня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.30). Ухвалою судді від 10 березня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсною умови договору (а.с. 31-32). 21 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду (а.с. 56-57). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача вважала позовні вимоги безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Фактичні обставини встановлені судом [PERSON] з 06 січня 1990 року знаходиться в шлюбних відносинах з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом серія [NUMBER] (а.с. 11). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 19 лютого 1999 року в сумі 200 000 грн. основна заборгованість та 1 560 000 грн. проценти, та судові витрати в розмірі 3 654 грн. (а.с. 12-15). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопад 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 200 000 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення процентів відмовити в повному обсязі (а.с. 16-19). 03 лютого 2021 року постановою Верховного Суду Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за період з 01 січня 2004 року до 30 липня 2014 року в сумі 1 524 000 грн скасувати. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року у частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за період з 01 січня 2004 року до 30 липня 2014 року в сумі 1 524 000 грн залишити в силі (а.с. 20-24). Даними рішеннями встановлено, що 19 лютого 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 200 000 грн без визначення терміну повернення, а відповідач зобов`язався повернути суму позики і 6 % від вказаної суми за кожен місяць користування коштами. Укладення договору підтверджується борговою розпискою. У липні 2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми позики не пізніше 29 серпня 2014 року, що підтверджується квитанцією відділення Укрпошти та описом вкладення. Умова договору позики від 19 лютого 1999 року про встановлення процентів за користування позикою недійсною не визнавалася; у договорі позики від 19 лютого 1999 року не встановлено обов`язок щомісячно сплачувати проценти, обов`язок по їх сплаті виник у боржника після пред`явлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому позовна давність не пропущена. Таким чином сума процентів за користування позикою складає 1 524 000 грн, згідно з наступним розрахунком: (200 000 х 6 %) х 127 = 1 524 000 грн, де 200 000 - сума позики; 127 - кількість місяців за період з 01 січня 2004 року до 30 липня 2014 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до норм ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушенні, невизнанні або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так позивач при пред`явленні позовної заяви посилається на те, що грошові кошти запозичені її чоловіком у [PERSON] були витрачені на потреби сім`ї, а зобов`язання [PERSON] сплатити 6 % в місяць за користування позиченою сумою порушують її права, однак доказів на підтвердження того яким чином зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] можуть порушувати її права суду надано не було За правилами ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент їх вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду., Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що її права та законні інтереси були порушені спірними договорами. Відповідно до роз`яснень п.п 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про застосування практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначений законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особам, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним , є насамперед сторони правочину. Оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину, та в судовому засіданні не доведено яким чином відповідач порушив її права та інтереси суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсною умови договору від 19 лютого 1999 року. Стосовно клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, суд зазначає що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, строк позовної давності до заявлених позовних вимог не застосовується Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed