Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 18.08.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] з вимогами: визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначила, що 05.12.2005 вона уклала шлюб зі [PERSON] , який був зареєстрований Міловською сільською радою Великобурлуцького району Харківської області, актовий запис № 3, та розірваний 10.09.2008. В період шлюбу, а саме 23.12.2006, ними було придбано домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Покупцем у договорі купівлі-продажу виступав [PERSON] , його ж за її згоди вказано власником домоволодіння, метою вказаної угоди було набуття спільної власності на будинок. На даний час, вони розірвали шлюб, позивач продовжує проживати в будинку та хоче узаконити свої права як співвласника домоволодіння. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку (літ. А-1), з відповідною частиною надвірних будівель (літ. Б - сарай, літ. П - погріб), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 31.08.2020 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Представник позивача - адвокат Зінченко С.А. у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, підтвердив обставини, зазначені позивачем у позовній заяві. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.12.2005, який був зареєстрований Малобурлуцькою сільською радою Великобурлуцького району Харківської області, актовий запис №3 (а. с. 14). Свідоцтвом серії [NUMBER] підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано про що 16.09.2008 складено Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області, складено відповідний актовий запис №44 (а. с. 15). З договору купівлі-продажу житлового будинку серії ВЕМ №413888 від 23.12.2006, посвідченого державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. за реєстровим номером №3963, вбачається, що [PERSON] за яким було зареєстровано право власності на домоволодіння, продав, а [PERSON] придбав домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , за 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. Зазначене домоволодіння, на момент продажу належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно, виданого 14.12.2006 Виконавчим комітетом Малобурлуцької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області і зареєстрованого в Великобурлуцькому МКПТІ 14.12.2006 в реєстрову книгу за №30/91, згідно витягу з Реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12901456, реєстраційний №17152033 (а. с. 7). Право власності [PERSON] на домоволодіння за вищевказаною адресою зареєстровано в Великобурлуцькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації 26.12.2006, реєстраційний номер 17152033, що підтверджується копією витягу №13058800 від 26.12.2006 та копією технічного паспорту від 14.12.2006 виготовленого на домоволодіння за вищевказаною адресою (а. с. 9, 10-13). Вартість домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 21.07.2020 становить 25 000 грн 00 к., що підтверджується звітом про оцінку майна від 21.07.2020 (а. с. 16-19). З рішення №12-VII від 19.11.2015 Малобурлуцької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області вбачається, що назва вулиці Червонопрапорна перейменована на вулицю Зарічну. (а. с. 20). Норми права, що підлягають застосуванню та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За положеннями статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові ВС від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Відповідно до частини 1, частини. 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 Сімейного кодексу України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі. Отже, виходячи із законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, приймаючи до уваги позицію сторін, враховуючи наявні в справі докази, суд вважає, що позивач має право на 1/2 частину житлового будинку (літ. А-1), з відповідною частиною надвірних будівель (літ. Б - сарай, літ. П - погріб), які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати. Оскільки під час судового розгляду позивач не вимагала відшкодування судових витрат, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: approved