Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Виселено [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Не погоджуючись з даним судовим рішенням, [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2013 року та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не надано оцінки тому, що апелянти мешкають в оспорюваній квартирі досить давно, не псують житло, використовують його за призначенням та вселені з дозволу позивачки, про що свідчить акт, виданий КП «Новозаводське» ЖРЕД № 9 від 29.08.2011 року. Також посилаються на те, що немає підстав у даному випадку застосовувати ст.116 ЖК УРСР, оскільки будь-які заходи попередження або громадського впливу до них не застосовувались, працівники міліції до них не звертались ні за поясненнями, ні з профілактичної точки зору. В судовому засіданні позивачка заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити без змін рішення суду 1 інстанції. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] та [PERSON] систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання позивача з ними в одній квартирі, заходи запобігання і громадського впливу не вживались внаслідок поведінки відповідачів. Проте, з таким висновком районного суду не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Судом по справі встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло №4188 від 20.04.1995 року, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради (а.с.4). Відповідно до копії довідки №2269 від 19.06.2013 року, наявної в матеріалах справи, яка видана КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], [INFO] (а.с.6). Звертаючись до суду з позовними вимогами про виселення відповідачів з квартири, позивачка посилалась на те, що вона є власником спірного приміщення, але користуватися квартирою немає можливості в зв'язку з проживанням в ній відповідачів, які зловживають спиртними напоями, не працюють, не проводять оплату комунальних послуг, вчиняють бійки. Добровільно звільнити приміщення не бажають, створюють позивачу перешкоди у користуванні квартирою. Відповідно до положень ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В матеріалах справи відсутні належні докази того, що дії [PERSON] та [PERSON] носять систематичний характер. Між наявними в матеріалах справи постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 21.12.2010 року та від 13.01.2011 року, а також висновками ДІМ Новозаводського ВМ ЧМВ УМВС від 10.04.2013 року та 23.08.2013 (а.с.3) є значний проміжок часу, що не свідчить про систематичність протиправних дій відповідача. Що стосується висновку ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС від 02.11.2013 року, то він стосується подій, що мали місце вже після звернення позивача до суду (а.с.43). Інших доказів суду не надано. Також в матеріалах справи відсутні докази стосовно застосування до відповідачів будь-яких заходів запобігання чи громадського впливу. Таким чином, районний суд дійшов невірного висновку стосовно виселення відповідачів з підстав ст.116 ЖК УРСР, оскільки в зв'язку з вищевикладеним у даному випадку немає достатніх підстав для виселення відповідачів з будинку саме з підстав ст.116 ЖК України. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed