Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 24.04.2008 року був укладений кредитний договір № VOO0G40000007086, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 99000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.04.2018 року. Згідно заяви відповідача кредитний договір № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року переведено з валюти гривня в валюту Долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 21081,97 (долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами. У порушення умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним Договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 06.04.2016 року має заборгованість у розмірі 14441, 59 (долар США), яка складається з наступного: 11244,79 (долар США) - заборгованість за кредитом; 1606,27 (долар США) - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 334,92 (долар США) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 558,78 (долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 9,59 (долар США) - штраф (фіксована частина); 687,24 (долар США) - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 14441,58 (долар США), що за курсом 26,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.04.2016 року складає 376492,08 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору. В суді представник позивача позов підтримав, просить задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, заперечив проти його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на те, що [PERSON] отримував кошти виключно у гривні, а саме у розмірі 99000,00 (дев'яносто дев'ять тисяч гривень 00 коп.) строком погашення не пізніше 24.04.2018 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Грошових коштів від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в розмірі 21081,97 доларів США відповідач не отримував. Також відповідач у своїх письмових запереченнях зазначив, що згідно розрахунків заборгованості, долучених банком до позову, [PERSON] сплачено коштів на загальну суму 760005,08 гривень (754675,82 гривень + 5329,26 гривень = 760005,08 гривень), з яких 1179,65 грн. та 9837,18 доларів США по тілу кредиту, 4149,61 грн. та 15669,61 доларів США відсотків за користування кредитом, 3313,57 доларів США комісії, 119,65 доларів США пені (згідно додатків, долучених до заперечень проти первісного позову). Також сплата кредиту підтверджується оригіналами квитанцій. Банк подав до суду абсолютно необґрунтований розрахунок заборгованості за договором № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року, вказана заборгованість встановлена передчасно без належних для цього доказів, визначених Законом, сума заборгованості розраховувалася банком за різними вихідними показниками; сума заборгованості розраховувалася банком в умовах змінності відсоткової ставки за кредитом, про що не було відомо позичальнику; сума заборгованості розраховувалася банком з використанням абсолютно безпідставного та незрозумілого нарахування пені, ще навіть за ті періоди, коли позичальник не мав жодних прострочених платежів (пеня нараховувалася навіть за той період, коли позичальником вносилися суми, що значно перевищували місячний платіж і вносилися достроково); в розрахунку заборгованості, складеному позивачем, наявні періоди погашення заборгованості, у які в дійсності коштів [PERSON] не вносив, що вбачається з відповідних квитанцій. Наведене свідчить про невідповідність фактичним оплатам тим даним, які зазначені в розрахунку заборгованості та про безпідставність останнього. Окрім цього, в багатьох випадах банком необґрунтовано зараховувались кошти на погашення тіла кредиту, відсотків, комісії та пені через декілька днів після їх фактичного внесення відповідачем у вигляді готівки в касу банку. Такий порядок зарахування коштів спричинив неправильний розрахунок заборгованості, як по тілу кредиту, так й по відсотках, комісії та пені. Згідно п. 3.2. додаткової угоди, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 5 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту, частина суми, що залишалася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом. Однак, всупереч названим положенням додаткової угоди, банк розподіляв щомісячні платежі за їх видами зовсім не в такій послідовності. Також відповідач у запереченнях до позову зазначив, що у додатковій угоді № 1 до договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року відсутні жодні відомості про зміну валюти кредитування з гривні на долар США. Додаткова угода містить лише положення (п. 8.1 додаткової угоди) про те, що станом на 30.07.2008 року залишок заборгованості по договору становить 97820,35 грн., що еквівалентно 21081,97 доларам США, без зазначення даних з яких саме сум (розмір заборгованості по тілу кредиту, по відсотках за його використання) складається ця заборгованість. Констатація факту про залишок заборгованості по договору із зазначенням її доларового еквіваленту, який тотожний розміру кредиту за додатковою угодою, не свідчить про зміну валюти кредитування. Напроти, додаткова угода є окремим кредитним договором, а не правочином щодо зміни валюти кредитування. Так, додатковою угодою визначені всі, абсолютно нові, порівняно з договором, істотні умови, які притаманні кредитному договору, в тому числі: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, вид забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту, а також інші. Представник відповідача зазначила, що в даному випадку підлягає застосуванню правова позиція Верховного суду України, викладена у Постанові ВСУ від 16 вересня 2015 року при розгляді справи № 6-190цс15, у якій сформульовано, щоне суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті,якщо саме вона надавалась за договором. Вказує, що кредит [PERSON] отримував виключно у гривні, що підтверджує підписаний ним 24.04.2008 року Договір про іпотечний кредит № VOO0G40000007086, заява на видачу готівку № 1 та ордер-розпорядження на видачу кредиту. У зв'язку із зазначеним, просить суд відмовити позивачу у позові у повному обсязі. [PERSON] звернувся до позивача із зустрічним позовом про розірвання додаткової угоди № 1 до договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року, яка укладена 30.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] та визнання чинним договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року, який укладений між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON]. Зустрічний позов обґрунтований порушеннями вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Зустрічний позов представник підтримала, просить задовольнити. Заслухавши у судовому засіданні представників сторін, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити в повному обсязі та зустрічний позов задовольнити частково, з наступних підстав. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що 24.04.2017 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року, відповідно до якого банк зобов'язується надати, а відповідач прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 99000, 00 (дев'яносто дев'ять тисяч гривень 00 коп.), сплатити відсотки за використання Кредитом у розмірі 15,00 (п'ятнадцять цілих) %, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Кредит надається строком погашення не пізніше 24.04.2018 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Жодних зобов'язань відповідача в іноземній валюті вказаний договір не містить. Дана обставина визнається і не оспорюється сторонами, а відтак, не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Згідно заяви від 03.07.2008 року [PERSON] просив змінити валюту кредитування по договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року та залишок заборгованості по даному договору конвертувати у валюту долар США по курсу процесингу на дату укладання додаткової угоди до договору. 30.07.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року. Пунктом 1.1 додаткової угоди встановлено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 додаткової угоди. Згідно п. 8.1 додаткової угоди банк зобов'язується надати позичальникові, кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № 22335057008835 на строк з 30 липня 2008 року по 24 квітня 2018 року включно, у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 21081,97 доларів США на наступні цілі: на поліпшення якості окремої квартири зі сплатою відсотків у розмірі 1,17 % (одна ціла сімнадцять % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3,00 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даної додаткової угоди. Станом на 30.07.2008 року залишок заборгованості по Договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року складає 97820 гривень 35 коп., що еквівалентно 21081,97 доларів США. Таким чином, додатковою угодою передбачена саме видача кредитних коштів у безготівковій формі, а не зміна валюти кредитування. Жодних доказів на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів у іноземній валюті (доларах США) згідно додаткової угоди № 1 від 30.07.2008 року позивачем не надано. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, обов'язок кредитодавця надати позичальникові грошові кошти є однією з істотних умов виконання кредитного договору. В даному випадку йдеться мова саме за виконання, а не укладення кредитного договору, оскільки останній на відміну від договору позики є консенсуальним договором і набирає чинності з дня досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами. Під наданням коштів розуміється не лише їх перерахування на відповідний рахунок (в даному випадку йдеться мова про надання грошових коштів у безготівковому вигляді), а й можливість ними вільно користуватись для досягнення цілей, які встановлені кредитним договором (згідно п. 8.1 додаткової угоди кредит видався на поліпшення якості окремої квартири). Можливість вільного використання відповідачем коштів вбачається з п. 3.1 додаткової угоди, згідно якого, за користування кредитом у період з дати списання коштів з кредитного рахунку (під списанням коштів в даному випадку розуміється їх зняття з кредитного рахунку (рахунку № 22335057008835, встановленого п. 8.1 додаткової угоди) у готівковій формі) до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки (тобто, додатковою угодою передбачена можливість нарахування відсотків виключно з дати списання коштів з кредитного рахунку). Зі слів представника відповідача за первісним позовом повідомлено, що [PERSON] нічого невідомо про існування рахунку № 22335057008835, на якій згідно п. 8.1 мали б перераховуватись кредитні кошти. Він не використовував цей рахунок, не знімав з нього ніяких коштів, в тому числі суми 21081,97 доларів США. У зв'язку з фактичним неотриманням кредитних коштів в нього не було підстав для сплати відсотків та інших платежів за додатковою угодою. Також, банком не надано жодних доказів списання коштів з кредитного рахунку № 22335057008835. На думку суду укладення додаткової угоди від 30.07.2008 року мало на меті захистити інтереси саме банку від знецінення національної валюти і фактично було здійснено формальне переведення вже наданих раніше коштів з гривні у долари США без надання відповідних коштів позичальнику, адже ще 24.04.2008 року [PERSON] був отриманий кредит у розмірі 99000,00 (дев'яносто дев'ять тисяч гривень 00 коп.). Положеннями ст. ст. 42, 92 Конституції України громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб'єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним судом України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 7-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Міжнародними актами, і зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Згідно п.п. 4.1, 4.2 додаткової угоди, банк резервує ресурси для виконання зобов'язань за цією угодою і за таке резервування позичальник повинен сплачувати винагороду. Проте, представник позивач не надав суду належних та допустимих доказів такого резервування та зазначив, що все визначено Додатковою угодою. На відміну від додаткової угоди, договором не було передбачено жодного резервування ресурсів, а також сплати позичальником, винагороди за дане резервування. Одночасно, були відсутні підстави для резервування ресурсів, так як кошти в сумі 21081,97 доларів США відповідачу не видавались, тобто зобов'язання з видачі готівкових коштів з боку банку виконані не були, а за приписами п. 4.1 додаткової угоди, банк резервує ресурси у випадку виконання зобов'язань. Виходячи із змісту п. 6.1. долученої позивачем до позову додаткової угоди № 1, даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 8.1. набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум і діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим Договором. Відповідно до п. 1.2. розділу І Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою НБУ від 15.12.2004 N 637, розрахунковий документ - документ встановлених форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою НБУ від 01.06.2011 N 174, касовий документ - документ, який оформляється для здійснення касової операції. Відповідно до п. 1.3. розділу IV вищевказаної Інструкції, касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Згідно з приписами ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Таким чином, за умовами додаткової угоди для набрання чинності додатковою угодою до договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року, на підставі якої позивачем заявлено позов, позивач зобов'язаний надати суду належним чином оформлені позичальником [PERSON] розрахункові документи або касові документи з метою використання кредиту в межах зазначених в них сум. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, єдиним касовим (розрахунковим) документом, який підтверджує факт виникнення у відповідача грошових зобов'язань в іноземній валюті (долари США) є заява № про продаж іноземної валюти від 30.07.2008 року. У заяві № про продаж іноземної валюти йдеться про те, що відповідач доручив банку продати за українські гривні 21 081,97 доларів США за договірним (мінімальним) курсом продажу 4,64, що у перерахунку становить 97820, 35 грн. В заяві також зазначено, що гривні перераховуються з рахунку № [NUMBER] на наступні рахунки за реквізитами:в сумі 97 820, 35 грн. на транзитний рахунок [PERSON], ІПН [NUMBER], рахунок № [NUMBER] в КБ «ПРИВАТБАНК».Як повідомлено представником відповідача, вищевказані рахунки відповідачу невідомі, і в договорі про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року вони не були передбачені. Суд не приймає як доказ заяву № про продаж іноземної валюти в зв'язку з неналежністю оформлення вказаної заяви саме як касового (розрахункового) документа, а також явною суперечністю її змісту. Суд погоджується із запереченнями представника відповідача за первісним позовом відносно того, що за своїм змістом вказана заява про продаж іноземної валюти не співвідноситься із спірними кредитними правовідносинами, не узгоджується з іншими матеріалами справи і заявленими позивачем за первісним позовом підставами позову. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів в іноземній валюті, а також для встановлення конкретної дати набрання чинності додатковою угодою до договору про іпотечний кредит № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року в розрізі п. 6.1. вказаної додаткової угоди. Сплата періодичних платежів [PERSON] на погашення заборгованості не може розцінюватись як виконання ним умов саме додаткової угоди, оскільки відповідач не заперечив про наявність та виконання ним зобов'язань за кредитним договором від 25 березня 2008 року. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2статті 5 цього Декрету. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Згідно ч.1 статті 11 цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (текст статті 11 в редакції Закону № 1734-VIII від 15.11.2016). Відповідно до ч. 4 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення кредитного договору у даній справі Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договор ом і позивач просить стягнути суму у валюті (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-190цс15). Проте, у матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили, що позивач надавав відповідачу кредитні кошти в іноземній валюті, а навпаки матеріалами справи підтверджено надання [PERSON] грошових коштів у гривні, які були зараховані згідно кредитного договору № VOO0G40000007086 від 24.04.2008 року на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] та отримані відповідачем шляхом видачі готівки через касу, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 24.04.2008 року та ордером - розпорядженням на видачу кредиту. Оскільки факту надання позичальнику грошових коштів у доларах США в судовому засіданні не підтверджено, а згідно розрахунку, наданого відповідачем ним в повному обсязі проведені виплати за кредитним договором у національній валюті гривні, а тому підстав для задоволення первісного позову про стягнення заборгованості в іноземній валюті суд не вбачає. Щодо зустрічного позову, як зазначено вище, згідно п. 8.1 додаткової угоди банк зобов'язується надати позичальникові, кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № 22335057008835 на строк з 30 липня 2008 року по 24 квітня 2018 року включно, але жодних доказів на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів у іноземній валюті (доларах США) згідно додаткової угоди № 1 від 30.07.2008 року банком не надано. За приписами ч.2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відсутність можливості вільно користуватись кредитними коштами є істотним порушенням умов договору у зв'язку з обставинами, викладеними вище і положеннями ч.2 ст. 651 ЦК України, та підставою для розірвання додаткової угоди. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial