Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2014 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про видачу належним чином оформленої трудової книжки та визнання незаконним наказ від 19.01.1999 року, яким його було звільнено 09.06.1998 року. До суду надійшла заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо розгляду позовних вимог які суд помилково не розглянув під час розгляду справи. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачаються вимоги про стягнення середньо місячного заробітку за весь час затримки, а саме, позивач зазначив,що згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, затверджена Міністерством праці і соціального захисту населення 29.03.1993 року № 58 пункт 41: власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення. При затримці в видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівнику виплачується середній місячний заробіток за весь час затримки. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне постановити додаткове рішення та розглянути позовні вимоги щодо виплати середньо місячного заробітку за весь час затримки. 06 травня 2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було постановлено рішення за розглядом позовних вимог [PERSON] про видачу належним чином оформленої трудової книжки та визнання незаконним наказу від 19.01.1999 року. У задоволенні позовних вимог судом було відмовлено. При розгляді справи, суд не розглянув вимогу позовної заяви [PERSON] про стягнення на його користь середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В ч. 1 ст. 116 КЗпП України законодавець надав чітке роз'яснення про обов'язок роботодавця, провести повний розрахунок з працівником в день його звільнення, але не пізніше наступного дня. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 06 травня 2014 року, розглянувши позовну вимогу [PERSON] щодо скасування наказу про звільнення та визнання його незаконним, судом було встановлено, що відсутні будь-які докази які б могли свідчити про незаконне звільнення позивача. Так само, суд не вбачає належних та достовірних доказів того, що з відповідачем не проводився повний розрахунок на момент його звільнення, до того ж, висновком комісії Одеського обласного орендного об'єднання від 21.01.1999 року було встановлено, що заробітна плата за період роботи з 26.07.1996 року по 09.06.1998 року здійснювалась без порушень та рекомендовано оплату з 23 квітня 1998 року по 09.06.1998 року провести за фактично відпрацьований час (арк.с..6). В матеріалах справи відсутні та в процесі розгляду справи не було доведено, що розрахунок з позивачем в період з 23 квітня 1998 року по 09.06.1998 року не проводився. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає достовірних та обґрунтованих підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача середній місячний заробіток за весь час затримки.

Outcome: approved