Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.07.2004 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір IFA0R004020109, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 6 000,00 грн. на строк по 27.07.2007 року включно. Погашення заборгованості за цим договором мало здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 20 по 25 число) позивач зобовязався надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 266,21 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом та відсотками. З наведеного випливає, що сторони встановили як строк дії договору - до 27.07.2007 року включно, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 27.07.2007 року включно. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку (пункти 3.2, 3.7, 4.1 кредитного договору), то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами в період з 20 по 25 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. 14.07.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі поданих ПАТ КБ «Приватбанк» документів вчинено виконавчий напис, згідно з яким запропоновано стягнути з позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 74 620,77 грн. Однак, позивач вважає, що такий напис здійснений з порушенням діючого законодавства України та не підлягає до виконання. Зокрема, такі порушення виявились у недодержанні нотаріусом норм, які стосуються застосування строків позовної давності, що призвело до незаконного вчинення виконавчого напису. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно із п. 3.4. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Відповідно до п.6.3 цього Порядку вчинення виконавчого напису за договором позики здійснюється з урахуванням вимог ст.1050 Цивільного кодексу України. Таким чином, оскільки позовна давність щодо тіла кредиту, відсотків та пені повинна була вираховуватись щодо кожного окремого простроченого платежу, то відповідно й право вимоги банку виникало кожного разу, одразу після прострочення терміну чергового платежу. Оскільки останній черговий платіж мав був бути сплаченим 27.07.2007 року, то відповідно до заявлених вимог банком пропущено строки позовної давності, якими обмежуються повноваження нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису. Тому прийняття таких документів та вчинення виконавчого напису на них було здійснено неправомірно. Також, враховуючи те, що зобовязання не припинило своєї дії, 30.06.2016 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, пунктом 1.2. якої встановлено, що на дату підписання цієї угоди заборгованість за договором становить 3 751,74 грн. Цією ж угодою визначено граничний термін погашення заборгованості за договором 02.07.2016 року. Станом на час розгляду справи така заборгованість є погашеною, що підтверджується квитанцією про оплату. Отже у звязку із тим, що виконавчий напис вчинено нотаріусом із порушенням вимог чинного законодавства України, а також враховуючи те, що погоджена сторонами сума заборгованості сплачена, то сума, що вказана у виконавчому написі від 14.07.2015 року у розмірі 74 620, 77 грн., не може стягуватись. Тому позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 14.07.2015 року за №3451, про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором № IFA0R004020109 від 28.07.2004 року в розмірі 72\~920,77 грн. та витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису, у розмірі 1\~700 грн. Позивач в судове засідання не зявився, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, просить ці вимоги задовольнити та згідний на заочний розгляд справи. Він також просить вирішити питання про судові витрати. Представник відповідача в судові засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання судових повісток-викликів (а.с. 56, 57). Причин своїх неявок представник відповідача суду не повідомив та не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася. 04.10., 06.10. та 25.10.2016 року вказаний нотаріус надіслала до суду письмові заяву та пояснення, в яких просить справу розглядати у її відсутності, вказує, що посилання позивача на те, що виконавчий напис вчинений в межах строку, передбаченого ст.88 Закону України «Про нотаріат», строку позовної давності, оскільки згадані вище факти, якщо б вони навіть і мали місце в дійсності, не є підставою для скасування виконавчого напису. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» №2 від 31.01.1992 року розяснено, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Позивач лише вказує в позовній заяві, що розмір заборгованості перед банком є спірним, але не обгрунтовує відсутності заборгованості або наявності боргу в меншому розмірі, не вказує сум, які були сплачені, не підтверджує факт погашення заборгованості жодними документами, тобто ніяк не спростовує розміру заборгованості, вказаного у виконавчому написі. Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір його боргу перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом формальностей, передбачених законодавством при вчиненні виконавчого напису. Але помилки при виконанні таких формальностей, навіть якщо б вони і були припущені нотаріусом, за змістом вищенаведеної постанови не можуть бути самі по собі підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такою підставою, як розяснив Верховний Суд України, може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший розмір його. Таким чином, тільки один той факт, що позивач не заперечує існування реального боргу, вказаного у виконавчому написі, є підставою для відмови в позові. Згідно з підпунктами 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, а строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. За своє правовою природою ці строки, передбачені ст. 88 Закону України «Про нотаріат», не є позовною давністю, оскільки відповідна дія виступає як окремий (позасудовий) спосіб захисту цивільних прав, в той час, як згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися саме до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згаданий вище висновок міститься також в пункті 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року і має бути врахований судом і в цій справі, бо це є правовою позицію спеціалізованого суду вищої юрисдикції щодо тих самих правовідносин, адже застосування ст. 88 вказаного Закону не може залежати від субєктного складу учасників правовідносин, отже, - воно має бути однаковим для усіх субєктів. Таким чином, згадані вище строки обчислюються не за правилами обчислення строків позовної давності, а за правилами, викладеними в ст. 88 Закону України «Про нотаріат». В даному випадку терміном, з якого має обчислюватися згаданий вище строк, є дата направлення боржнику вимоги про усунення порушень, виходячи з наступного. В даному випадку, в кредитному договорі не передбачений строк його дії, тобто він укладений на невизначений час. Отже, сторони мають здійснити свої права та обовязки за згаданим вище договором в будь-який час. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Таким чином, в разі, якщо договір, на підставі якого був вчинений виконавчий напис, укладений на невизначений строк, як в даному випадку, в кредитора виникає право вимагати виконання обовязків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу - у будь-який час, та це право виникає в нього кожного наступного дня протягом дії договору. Разом з тим, згідно із ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Слід звернути особливу увагу на те, що у вказаному вище випадку це право кредитора виникає незалежно від строку виконання зобовязання, передбаченого договором, яке не треба плутати із строком дії договору. Отже, в разі визначення у відповідному договорі строку його дії, виконавчий напис може бути вчинений протягом строків, зазначених у підпунктах 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II вказаного Порядку з моменту закінчення строку дії договору. Отже, виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства, а посилання позивача в позовній заяві на необхідність його скасування не заслуговують на увагу. Більше того, навіть подаючи позов, позивач жодним чином не оскаржує розмір заборгованості, не наводить доказів відсутності заборгованості чи її меншого розміру. Тобто, будь-які підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відсутні, адже жодні цивільні права позивача не порушені. Вчинення виконавчого напису є цілком правомірним, а доводи позивача є необгрунтованими, тому що нотаріус діяла у повній відповідності до Закону України «Про нотаріат» і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Тому третя особа, посилаючись на вказані норми законодавства, ст.ст. 58, 60 ЦПК України, просить в задоволенні позову відмовити. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 вказаного Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.1054 вказаного Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що 28.07.2004 року між сторонами укладено вищевказаний кредитний договір, згідно з яким позивач отримав того дня кредит на строк по 27.07.2007 року у вигляді строкового кредиту в розмірі 6 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2, 75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 числа позивач зобовязався надавати банку кошти (щомісячний платіж) в розмірі 266,21 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом та відсотками (а.с.7,8). 03.07.2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» надіслав позивачу письмову вимогу про усунення порушень за вказаним кредитним договором, оскільки станом на 23.04.2015 року позивачем не виконані умови цього договору стосовно своєчасного повернення сум кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором строки (а.с. 29). 14.07.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі ст. 34 ч. 1 п.19, ст. ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3451, за яким запропоновано стягнути з позивача грошові кошти в сумі 74\~620,77 грн., які є його боргом за кредитним договором № IFA0R004020109 від 28.07.2004 року (а.с. 6). 30.06.2016 року між сторонами укладено Додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору від 28.07.2004 року. Згідно з пунктами 1-3 останньої сторони узгодили про зменшення заборгованості в частині заборгованості по сплаті відсотків 0,00 грн., по сплаті комісії 0,00 грн., пені 85\~294,16 грн.; встановлено на дату підписання цієї угоди заборгованість за договором у розмірі 3\~571,74 грн.; датою остаточного погашення заборгованості за договором є 02.07.2016 року (а.с.10). Згідно із квитанцією ПАТ КБ «Приват Банк» від 30.06.2016 року позивач сплатив на рахунок вказаного банку 3\~572 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 11). Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Оскільки позивачем здійснено сплату заборгованості за кредитним договором відповідно до умов Додаткової угоди, що стверджується квитанцією від 30.06.2016 року, слід визнати таким, що не підлягає виконанню зазначений виконавчий напис, оскільки позивач заперечує факт існування своєї заборгованості перед відповідачем і ці заперечення підтверджуються належними і допустимими доказами. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що позивачем за звернення до суду з даною позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., що стверджується квитанцією від 12.09.2016 року (а.с.1). Дані судові витрати підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в звязку із задоволенням позовних вимог. На підставі ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 1050, 1054 ЦК України, ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та,

Outcome: approved