Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача: Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгеніївни про визнання договорів дарування недійсними. У своєму позові позивач посилається на те, що він із позивачем [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з 06 липня 2001 року по 11 квітня 2015 рік, який було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина [PERSON] , 2003 року народження, залишився проживати із ним в житловому будинку [ADDRESS] . 21 грудня 2015 року ним було подано позов про поділ житлового будинку [ADDRESS] , яке перебуває в судовому спорі. Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року накладено арешт в частині заборони на відчуження майна, а також вчинення будь-яких дій на зменшення вартості або знецінення спірного житлового будинку, тому спірний будинок набув статусу майна, яке обмежене в цивільному обороті, але, незалежно на обмеження відчуження майна, спірне майно було відчужено відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки. Відповідач протиправно, у незаконний спосіб шляхом обману посадової особи відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району міської ради, написала заяву на зняття дитини [PERSON] , 2003 року народження, на зняття з реєстраційного обліку у спірному житловому будинку. Вважає, що договори дарування будинку [ADDRESS] та земельної ділянки від 09 жовтня 2018 року, посвідчений Приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. є недійними та такими, що порушують права його та дитини [PERSON] , [INFO] . Вважає, що до моменту розгляду судом його позову про поділ майна житлового будинку відповідач [PERSON] не могла вільно розпоряджатися спірним нерухомим майном і укладати угоди з відповідачем [PERSON] . У своєму позові посилається на норми ст.ст. 203, 215, 228, 233, 405 ЦК України, ст.ст. 19, 68, 69, 70, 71 СК України. . Тому, з урахуванням викладеного, просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 09 жовтня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1183, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, скасувавши його державну реєстрацію; визнати недійним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 1210400000:02:020:0088, площею 0,0521 га [ADDRESS] від 09 жовтня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1184, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, скасувавши його державну реєстрацію; судові витрати сплаченого судового збору у розмірі 1 409,60 грн. та витрати за надання професійної правничої допомоги стягнути з відповідача. У своєму відзиві на позов, відповідач посилається на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачу було відомо про встановлену судом заборону відчужувати майно. Відсутні будь-які докази того, що ухвала суду про накладення арешту від 24.09.2018 року була надіслана відповідачу цього ж дня, 24 вересня 2018 року або хоча б у строк до 09 жовтня 2018 року та її зміст було доведено до відома відповідачів у матеріалах справи відсутні та ухвала про накладення арешту до Єдиного державного реєстру судових рішень була направлена лише 22 жовтня 2018 року. За таких обставин ні [PERSON] , ні нотаріус, що посвідчував угоду, не знали та не могли знати про ухвалене судове рішення про накладення арешту, тому вони вільно розпоряджались своїм нерухомим майном. Зазначає, що спірний житловий будинок [ADDRESS] не є спільним сумісним майном подружжя в розумінні ст.ст.60, 61, 62 СК України. Відсутній факт порушення житлових прав дитини при оформленні договору дарування, тому як на момент укладення договору дитина була знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову. Посилається на норми ст.ст. 29, 203, 215 ЦК України, ст.ст.60, 61, 62 СК України. Клопотання, заяви та пояснення учасників справи: 28 березня 2019 року відповідачем [PERSON] суду наданий відзив на позову заяву. 03 квітня 2019 року [PERSON] надана суду заява про відвід судді Похвалітої С.М. 13 червня 2019 року відповідач [PERSON] надала суду заяву, у якій просить суд розглядати справу у її відсутність та просить суд відмовити в задоволенні позову. 20 червня 2019 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради, надав суду пояснення, у яких зазначив, що під час здійснення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки права неповнолітнього [PERSON] порушені не були. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилались на обставини викладені в позові та просили суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 09 жовтня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1183, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, скасувавши його державну реєстрацію; визнати недійним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 1210400000:02:020:0088, площею 0,0521 га [ADDRESS] від 09 жовтня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1184, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, скасувавши його державну реєстрацію; судові витрати сплаченого судового збору у розмірі 1 409,60 грн. та витрати за надання професійної правничої допомоги стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позову та надали суду відзив на позов та просили суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради Сокуренко Х.С. у судовому засіданні просила суд вирішити питання на розсуд суду. В судове засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгеніївна у судове засідання не з`явилась, надала заяву, у якій просить розгляд справи проводити у її відсутність. Процесуальні дії суду: 04 березня 2019 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області суду відкрито провадження по справі. 07 травня 2019 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відмовлено відповідачам в задоволенні заяви про відвід судді. 13 червня 2019 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче судове засідання та справа призначена до розгляду. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Суд, вислухавши сторони, представників сторін, вивчивши матеріали справи цивільної справи, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі в період з 06 липня 2001 року по 11 квітня 2015 рік та шлюб було розірвано, що вбачається з рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року (а.с.8-9). Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.10), який на вересень 2018 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.68). Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , що не заперечується сторонами (а.с.11-16). Як встановлено в судовому засіданні між [PERSON] та [PERSON] 09 жовтня 2018 року були укладені договори дарування домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0521 га. посвідчені Приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1183, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17-21). Згідно до договору дарування житловий будинок [ADDRESS] належить дарувальнику на підставі договору дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Юрченко Н.В. від 10.11.2004 року та земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 385831 , виданого управлінням Держкомзему у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області 15.06.2009 року. Окрім цього, судом встановлено, що в провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області судді Івченко Т.П. знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецавтогруп», [PERSON] , Заводський районний відділ у місті Камянському Дніпропетровської області Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, про поділ майна, про визнання правочину недійним та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя - житлового будинку. Так, ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року клопотання відповідача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладений арешт, в частині заборони на відчуження майна та вчинення будь-яких дій на знищення, зменшення вартості або знецінення його, а саме на житловий будинок [ADDRESS] право власності на який зареєстровано за [PERSON] , а також на транспортний засіб автобус, який зареєстрований за [PERSON] та [PERSON] . Так, з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу укладення правочинів та договорів дарування, який регулюється книгою шостою ст.ст.203, 215 та Гл.55 ЦК України. Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, згідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв`язку з чим позивачем обраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання права та предметом позовних вимог позивача є визнання недійними договори дарування нерухомого майна. Оцінка суду: За ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так, як встановлено в судовому засіданні між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 09 жовтня 2018 року були укладені договори дарування домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0521 га., які посвідчені Приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1183 та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17-21). Згідно до договір дарування, житловий будинок [ADDRESS] належить дарувальнику на підставі договору дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Юрченко Н.В. від 10.11.2004 року та земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 385831 , виданого управлінням Держкомзему у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області 15.06.2009 року. Стаття 215 ЦК України визначає підстави недійсності правочину, що є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ст.215 ЦК України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Також в судовому засіданні не встановлено, що волевиявлення відповідачів не було вільним та не відповідало їх волі, а тому посилання позивача на порушення вимог ст.203, 215 ЦК України, є безпідставними. Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 149 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Враховуючи особливості мети забезпечення позову, суд розглядає заяву про забезпечення позову не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Відповідно до вимог ст.157 ЦПК України, ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Але, як встановлено в судовому засіданні відповідачу [PERSON] не було відомо про наявність такої ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року про забезпечення позову, згідно якої накладений арешт в частині заборони на відчуження майна та вчинення будь-яких дій на знищення, зменшення вартості або знецінення його, а саме на житловий будинок [ADDRESS] право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Так, відповідно до матеріалів справи зазначене вище ухвала була направлена до Єдиного державного реєстру судових рішень лише 22 жовтня 2018 року, в той час, як була ухвалена ще 24 вересня 2018 року, а спірні договори дарування були укладені 09 жовтня 2018 року. Так, ст.76, ст.77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ст.ст.79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв`язку із зазначеним посилання позивача на те, що відповідачам було відомо про наявність забезпечення позову, а саме про заборону на відчуження майна та вчинення будь-яких дій на знищення, зменшення вартості або знецінення його, а саме на житловий будинок [ADDRESS] є безпідставними. Окрім цього, посилання позивача як на підставу недійсності правочину те, що одним із подружжя не було надано письмову згоду на відчуження спільного майна, оскільки майно було придбано під час шлюбу та є спільною власністю подружжя, є також безпідставне з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи позивач із відповідачем [PERSON] з 06 липня 2001 року по 22 квітня 2015 року знаходились у зареєстрованому шлюбу. На підставі договору дарування від 10 листопада 2004 року [PERSON] отримала у особисту приватну власність спірний житловий будинок [ADDRESS] . Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України, 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Згідно до вимог ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст.61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, позивачем в судовому засіданні не доведено, що спірне майно дійсно придбано за спільній сумісні кошти подружжя або спільною працею подружжя. Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні на час укладання договорів дарування, житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за зазначеною адресою: по [ADDRESS] , тобто на 09 жовтня 2018 року неповнолітній [PERSON] не був зареєстрований за вказаною адресою. Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду справи неповнолітній [PERSON] з 01 вересня 2018 року був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Посилання позивача на рішення комісії з питань захисту прав дитини при адміністрації Заводського району м.Дніпродзержинська від 13 жовтня 2015 року та 20 січня 2016 року є безпідставним, тому як рішенням № 9-06/34 від 19 лютого 2019 року та № К-119 від 12 березня 2019 року вказані рішення були скасовані. З урахуванням викладеного в судовому засіданні не знайшло підтвердження того, що договори дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за зазначеною адресою: по [ADDRESS] , укладені між [PERSON] та [PERSON] 09 жовтня 2018 року є недійсними. Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням встановленого, вимоги позивача про визнання договорів недійсними з підстав, передбачених ст.203 та ст.215 ЦК України не встановлено, а тому вимоги не підлягають задоволенню, оскільки останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, а також те, що в задоволені позову було відмовлено, судові витрати не підлягають поверненню на користь позивача. З огляду на викладене й

Outcome: dismissed