Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Спочатку позивачі зверталися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням. Згодом уточнили свої вимоги, поставивши питання про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 25.04.2014 року вимоги позивачів про визнання договору дарування недійсним були виділені у самостійне провадження. Свої вимоги мотивують тим, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 30 серпня 1986 року, зареєстрованому у Нікопольському міському відділі РАГС, актовий запис № 942. Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року їх шлюб було розірвано. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2012 р. за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] як на частку у спільному сумісному майні подружжя. До цього, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2008 року право власності на дану квартиру було визнано за відповідачем [PERSON]. Діти сторін - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі. 01.04.2014 року вони дізналися про те, що відповідач [PERSON] без її відома подарував 2/3 частини спірної квартири своїй сестрі [PERSON], не виділивши при цьому свою частку у квартирі в натурі, не визначивши порядку користування житлом, не врахувавши інтереси їхніх дітей, що мають право користування квартирою та не спитавши її письмової згоди на цей правочин. Враховуючи наведене, із посиланням на норми матеріального та процесуального права, позивачі просили суд задовольнити позов в межах виділених у самостійне провадження вимог, а саме: вимог про визнання договору дарування недійсним, оскільки інші вимоги є предметом окремого судового розгляду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, вважають, що [PERSON] скористався своїм конституційним правом на розпорядження своєю часткою у спільній частковій власності, а тому у згоді та обізнаності [PERSON] з приводу вчиненого ними правочину немає ніякої потреби. Права [PERSON] та інших користувачів, на їхню думку, нічим не порушені. Не заперечували проти того, що [PERSON] не звертався до суду з метою реального виділу своєї частки та встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки не мав на це грошей. В той же час, відповідачка [PERSON] вважає, що їй у спірній квартирі належить дві з половиною кімнати і посилається на те, що саме такий порядок користування є прийнятним, а позов [PERSON] принижує її честь і гідність. Визнали ту обставину, що [PERSON] не була присутньою при укладенні між ними договору дарування та своєї згоди на його вчинення не давала. Просили в позові відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON] - у судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності. Вважає посилання позивачів на ст. 369 ЦК України безпідставним, оскільки дія цієї статті, на його думку, обмежується відносно договорів дарування п.п. 5.5 п. 5 Глави 1 Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Отже, даною нормою матеріального права встановлено обов'язкову вимогу до правочинів, що стосуються розпорядження спільним майном та підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації - письмова нотаріальна згода інших співвласників. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При таких обставинах суд приходить до висновку, що на вчинення договору дарування нерухомої речі, що перебуває у спільній власності, потрібна письмова, нотаріально засвідчена згода усіх співвласників цієї речі, оскільки дарування є одним з видів розпорядження майном. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 30 серпня 1986 року, зареєстрованому у Нікопольському міському відділі РАГС, актовий запис № 942. Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року їх шлюб було розірвано. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2012 р. за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] як на частку у спільному сумісному майні подружжя. Цим же рішенням було встановлено, що квартири [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, яка виникла на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2008 року, яким право власності право власності на спірну квартиру було визнано вцілому за відповідачем [PERSON], а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України дана обставина доведення не потребує. 25.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 2/3 частин квартири [ADDRESS], що був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 121. При цьому судом було встановлено, що при укладенні даного договору [PERSON], як співвласник, присутня не була і всупереч вимогам закону своєї письмової нотаріально посвідченої згоди на його укладення не давала. Суд не може взяти до уваги доводи сторін та третьої особи про те, що дія ст. 369 ЦК України обмежена на договори дарування Порядком вчинення нотаріальних дій, оскільки даний Порядок є підзаконним нормативно - правовим актом, не може ні суперечити, ні обмежувати дію закону. Крім того, неможливо визнати тотожними поняття першочергового права на придбання у разі відчуження та обов'язкової згоди на відчуження, оскільки це зовсім різні інститути матеріального права які мають різну правову природу. Будь - яких обмежень стосовно даної норми матеріального права у самому ЦК України не встановлено. Посилання приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON] у оспорюваному договорі дарування від 25.03.2014 року про те, що спірна квартира перебуває у спільній частковій власності є безпідставним, оскільки рішенням суду від 25.06.2012 року встановлено зворотне. Також суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідачі вчинили оспорюваний правочин передчасно, оскільки на момент його вчинення порядок користування квартирою між сторонами не було визначено; не було враховано, що право на її користування мають діти сторін - [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані в цій квартирі у встановленому законом порядку (а. с. ). При таких обставинах суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування спірної квартири недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно абз. 2 п. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що [PERSON] за оспорюваним правочином отримала 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Але суд не може вирішити питання про повернення у власність [PERSON] саме 2/3 частин спірної квартири з огляду на таке. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2008 року право власності на спірну квартиру було визнане за [PERSON] в цілому. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2012 р. за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири як на частку у спільному сумісному майні подружжя. Будь - яких зустрічних позовних вимог під час вирішення справи про поділ майна подружжя [PERSON] не заявляв і питання про визнання за ним саме 2/3 частин спірної квартири судом не вирішувалося. Будь - яким іншим судовим рішенням право власності [PERSON] на 2/3 частини спірної квартири не вирішувалося, про що він не заперечував у судовому засіданні. Отже, нотаріус, посвідчуючи договір дарування, без належної на те правової підстави визначив розмір частки [PERSON] у спільному сумісному майні, вийшовши при цьому за межі своєї компетенції. При таких обставинах суд вважає, що повернення сторін у первісний стан має полягати у визнанні за [PERSON] права власності на частку у спірній квартирі, яка мала йому належати до укладення оспорюваного договору. Таке визнання не позбавляє [PERSON] права на звернення до суду із вимогами про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя у подальшому. [PERSON] за оспорюваним договором нічого не отримав, оскільки він був безвідплатним. На підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] підлягають солідарному стягненню судові витрати по справі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved