Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство«ОТП Банк» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, щоміж [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», надалі позивач) укладено кредитний договір № CM-SME P00/030/2008 від 13 серпня 2008 року. 13 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку банку житловий будинок № 8 по вул.. Степанишина в м. Рівне та земельної ділянки площею 0, 1 гектарів, що знаходиться по вул.. Степанишина, 8 в м. Рівне. 21 червня 2013 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок № 8 по вул.. Степанишина в м. Рівне та земельної ділянки площею 0, 1 гектарів, що знаходиться по вул.. Степанишина, 8 в м. Рівне. В даному будинку прописана та проживає відповідачка [PERSON], що перешкоджає банку реалізувати вказаний предмет іпотеки. Представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить суд задоволити позов повністю. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, подав до суду письмові заперечення на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. З'ясувавши обставини по справі та дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» ( на даний час правонастьупник ПАТ «ОТП Банк», згідно свідоцтва про державну реєстрацію № 370771) укладено кредитний договір № CM-SME P00/030/2008 від 13 серпня 2008 року. 13 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку банку житловий будинок № 8 по вул.. Степанишина в м. Рівне та земельної ділянки площею 0, 1 гектарів кадастровий №2610100000:01:029:0212, що знаходиться по вул.. Степанишина, 8 в м. Рівне. 21 червня 2013 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок № 8 по вул.. Степанишина в м. Рівне та земельної ділянки площею 0, 1 гектарів, що знаходиться по вул.. Степанишина, 8 в м. Рівне. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. В іпотеку передано житловий будинок, право власності на який відповідач [PERSON] набула згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2006 року та зареєстровано у комунальному підприємстві Рівненське міське бюро технічної інвентаризації 06.06.2006 року номер витягу 10855147. Даний житловий будинок не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла є помилковим. При ухваленні рішення даного рішення, суд враховує праву позицію суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України по справі 6-1049цс15 від 02 вересня 2015 року. Сплачений позивачем судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. підлягає віднесенню за рахунок позивача. На підставі викладеного ,

Outcome: dismissed