Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Співпозивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовом до Виконкому Житомирської міськради та Інспекції ДАБК у Житомирській області про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме просили суд визнати за ними право спільної сумісної власності на самочинно збудовану прибудову до належної їм частини будинку [ADDRESS], яка складається з приміщень А3 (вітальня, площею 20,9 м2; кухня, площею 6,1 м2; санвузол, площею 3,7 м2) та А4 (кімната, площею 26,3 м2; коридор, площею 6,1 м2; кімната, площею 20,7 м2). На обґрунтування вказаних вимог у своєму зверненні позивачі зазначили, що вони являються подружжям, і у приватній власності [PERSON] знаходиться ? частин жилого будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.1988 року та договорів дарування від 07.07.1995 року. У 1995 році співвласники будинку [ADDRESS] написали заяви про те, що вони не проти будівництва позивачами добудови до належної останнім частини будинку [ADDRESS]. Вказані заяви були подані до відділу архітектури та будівництва Житомирської міської ради. Після отримання погодження від співвласників будинку [ADDRESS], позивачі почали підготовку до будівництва. 09.10.1996 року рішенням Корольовського районного суду м. Житомира за [PERSON] було визнано право власності на ? ідеальних часток в будинку [ADDRESS]. На підставі висновку експерта, [PERSON] було виділено приміщення «3-2» жилу кімнату площею 19,3 м2, ? частину туалету та огорожі. 29.01.1997 року рішенням Корольовського районного суду міста Житомира було розділено між співвласниками будинковолодіння земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], за варіантом 1-В технічної експертизи, і [PERSON] було виділено 156 м2 вказаної земельної ділянки. На підставі вищевказаних рішень судів і згоди співвласників будинку, на земельній ділянці, яка прилягає до частини будинку позивачів, останні почали будівництво прибудови, яка складається з приміщень А3 ( вітальня площею 20, 9 м2, кухня площею 6,1 м2, санвузол площею 3,7 м2). Вказана прибудова була зареєстрована в органах БТІ в 2007 року. Підтвердженням чого є технічний паспорт від 2007 року. Прибудова до частини будинку позивачів була пов'язана з тим, що у виділеній частині будинку (приміщення «3-2», жила кімната, площею 19,3 м2) були відсутні технічні приміщення, без яких не можлива експлуатація приміщення. Тому позивачі шляхом прибудови побудували кухню, санвузол та вітальню (приміщення А3). В подальшому позивачами було здійснено перепланування горища будинку під дві жилі кімнати (кімната, площею 26,3 м2; коридор, площею 6,1 м2; кімната 20,7 м2). Вказане переобладнання було здійснено у зв'язку з тим, що позивачі та їх син проживали весь час в переобладнаному хліву біля будинку, який знаходиться в аварійному стані і є непридатним для проживання. Прибудова до частини будинку позивачів [ADDRESS] та перепланування горища були побудовані позивачами за власні кошти на підтвердженням чого останніми надані довідки, квитанції та накладні. Вказана прибудова до будинку та перепланування горища будинку позивачі вважають спільною сумісною власністю, оскільки є подружжям і будівництво здійснювали за спільні кошти. Нерухоме майно збудовано позивачами без належного дозволу і затвердженого проекту, в зв'язку з чим є самочинним будівництвом. При цьому позивачі вказують, що самочинно збудована прибудова до належної їм частини будинку [ADDRESS] не порушує права інших співвласників будинку та збудована в межах прилеглої до їх частини будинку земельної ділянки. В листопаді 2009 року позивачі зверталися до Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» із замовленням на проведення поточної інвентаризації прибудови до належної їм частини будинку [ADDRESS] для надання витягу з реєстру прав власності. За їх зверненням КП «ЖОМБТІ» було проведено інвентаризацію будинку [ADDRESS], зроблено експлікацію приміщень будинку та видано технічний паспорт на вказане будинковолодіння. У даному технічному паспорті відображені самовільно збудовані позивачами прибудови, а саме: приміщення А3 (вітальня, площею 20,9 м2; кухня, площею 6,1 м2; санвузол, площею 3,7 м2) та А4 (кімната, площею 26,3 м2; коридор, площею 6,1 м2; кімната 20,7 м2). Однак при зверненні до виконкому Житомирської міськради з проханням оформити право власності на прибудову до належної позивачам частини будинку [ADDRESS], їм було відмовлено у прийнятті в експлуатацію вищевказаних прибудов, чим, на думку позивачів, порушено їх права як власників нерухомості, що змусило звернутись до суду. У судове засідання позивачі подали письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали. Представник Виконкому Житомирської міськради надав суду письмову заяву у якій, через зайнятість у іншому судовому процесі, просив дану справу розглянути у його відсутність та відмовити у заявленому позові за безпідставністю. Представник Інспекції ДАБК у Житомирській області у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи інспекція повідомлялася належним чином, причин неявки представника суду не сповіщено. Прокурор м. Житомира, який вступив у справу на стороні Виконкому Житомирської міськради позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно розглянувши докази, які мають значення для справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що співпозивач [PERSON] є власником ? частин жилого будинку [ADDRESS] на підставі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18 січня 1988 року (а.с.10), а також договорами дарування від 07 липня 1995 року (а.с.14-дарувальник [PERSON]; а.с.18- дарувальник [PERSON].). Згідно ст. ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Співпозивачі у справі являються подружжям, а тому за вимог ст. ст. 60, 61 СК України, ? частин жилого будинку [ADDRESS], належить позивачам на праві спільної сумісної власності подружжя. В 1995 році співвласники будинку [ADDRESS] написали заяви про те, що вони не проти будівництва позивами добудови до їх частини будинку [ADDRESS]. Вказані заяви були подані до відділу архітектури та будівництва Житомирської міської ради (а.с.21,22). Після отримання погодження від співвласників будинку [ADDRESS], подружжя [PERSON] почали підготовку до будівництва. 09.10.1996 року рішенням Корольовського районного суду міста Житомира за [PERSON] було визнано право власності на ? ідеальних часток в будинку [ADDRESS]. Згідно рішення, на підставі висновку експерта, [PERSON] було виділено приміщення «3-2», жилу кімнату, площею 19,3 м2, ? частину туалету і огорожі (а.с.23). 29.01.1997 року за рішенням Корольовського районного суду м. Житомира було розділено між співвласниками будинковолодіння за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку за варіантом 1-В технічної експертизи, і відповідно [PERSON] було виділено 156 м2 вказаної земельної ділянки (а.с.25). На підставі вищенаведених судових рішень та згоди співвласників будинку, на земельній ділянці, яка прилягає до частини будинку співпозивачів, останні почали будівництво прибудови, яка складається з приміщень А3 (вітальня, площею 20,9 м2; кухня, площею 6,1 м2, санвузол, площею 3,7 м2). Вказана прибудова була зареєстрована в органах БТІ в 2007 року, що підтверджується технічним паспортом (а.с.70). Як вказували позивачі у своєму зверненні, прибудова до їх частини будинку була пов'язана з тим, що у виділеній частині будинку (приміщення «3-2», жила кімната, площею 19,3 м2) були відсутні технічні приміщення, без яких не можлива експлуатація вказаного житлового приміщення, тому вони шляхом добудували кухню, санвузол та вітальню (приміщення А3). В подальшому позивачами було здійснено перепланування горища будинку під дві жилі кімнати (кімната площею 26,3 м2, коридор площею 6,1 м2, кімната 20,7 м2). Вказане переобладнання було здійснено у зв'язку з тим, що позивачі та їх син проживали весь час біля їх будинку у переобладнаному хліву, який знаходиться в аварійному стані та непридатний для проживання. Прибудова до частини будинку позивачів [ADDRESS] та перепланування горища були побудовані подружжям [PERSON] за власні кошти, підтвердженням чого є: довідка з місця роботи; квитанції за будівельні матеріали з місця роботи; накладні на будівельні матеріали з місця роботи; квитанції та накладні на будівельні матеріали з інших торгівельних місць (а.с.28-69). Вказана прибудова до будинку та перепланування горища будинку, за вимог ст.ст.60,61 СК України та здійснення будівництва за спільні кошти (сімейний бюджет), являються спільною сумісною власністю позивачів. Вищенаведене нерухоме майно (прибудови) збудоване позивачами без належного дозволу і належно затвердженого проекту, в зв'язку з чим є самочинним будівництвом. Самочинно збудована прибудова до належної позивачам частини будинку [ADDRESS] не порушує права інших співвласників будинку та збудована в межах прилеглої до частини будинку позивачів земельної ділянки. При зверненні позивачів у листопаді 2009 року до Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» із замовленням на проведення поточної інвентаризації прибудови до належної їм частини будинку [ADDRESS] для надання витягу з реєстру прав власності, було проведено інвентаризацію вказаного будинку, зроблено експлікацію приміщень будинку і видано технічний паспорт на даний будинок. У вказаному технічному паспорті (а.с.70) відображені самовільно збудовані позивачами прибудови, а саме: приміщення А3 (вітальня, площею 20,9 м2; кухня, площею 6,1 м2; санвузол, площею 3,7 м2) та А4 (кімната, площею 26,3 м2; коридор, площею 6,1 м2; кімната 20,7 м2). Згідно ст. 41 Конституції України право власності здобувається в порядку, передбаченому законом. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», будь-яка особа, яка створює нове нерухоме майно, вправі за наявності рішення суду зареєструвати право власності як на такий об'єкт, так і на об'єкт, що завершений будівництвом та зданий в експлуатацію. Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинне збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зокрема, у п.п.15,16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» від 30.03.2012 року, визначено, що «Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній, ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. В аспекті самочинного будівництва, а також враховуючи норми цивільного законодавства, питання визнання права власності в даному випадку може бути предметом судового розгляду. Зазначені положення ЦК України повністю відповідають захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду від 29.11.1991 р. у справі «ПайнВелейДєвелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Щодо позиції співвідповідача виконкому про необхідність відмови позивачу у заявлених вимогах з представленням викопіювання плану червоних ліній прилеглих до земельної ділянки по [ADDRESS], суд приймає до уваги те, що відповідно до будівельних норм України з урахуванням змін № 4 - № 10 за дозволом Держбуду України (лист від 19.03.2002 р. № 1/52-170) (ДБН 360-92** є перевиданням ДБН 360-92*) п. 3.32 житлові будинки слід розміщувати з відступом від червоних ліній вулиць: магістральних - не менше 6 м., житлових - не менше 3 м.. Територія між червоною лінією і лінією забудови одно-, двоквартирних і блокових будинків із земельними ділянками біля квартир входить до загальної площі ділянки. Аналізуючи зазначені правові норми, суд дійшов висновку про те, що відповідач виконком при виявленні факту використання земельних ділянок з порушенням обмежень, встановлених стосовно охоронних зон у п.8 зазначених Правил, які зокрема не порушують право власності або користування земельними ділянками, а тільки встановлюють особливий режим користування охоронними зонами на земельних ділянках, має звернутись до суду з відповідним позовом про відновлення порушених меж і попереднього стану. Таким чином, суд дослідивши всі обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved