Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Служба у справах дітей, в особі виконавчого комітету Чопської міської ради, звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є матір`ю дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Державна реєстрація народження дітей проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до ухвали Жидачівського районного суду Львівської області від 07.12.2013 року у справі № 443/2342/13-к про тримання під вартою матері дітей [PERSON] та відомостей про батька, внесених відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, дітям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] рішенням виконавчого комітету Чопської міської ради від 22.01.2014 року № 12 було надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування. Службою у справах дітей Чопської міської ради було поміщено малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] до Чинадіївського дошкільного навчального закладу (дитячий будинок) інтернатного типу для дітей дошкільного та шкільного віку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] було направлено до Піщанської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату для глухих дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування Вінницької обласної ради, яка розташована за адресою: Вінницька область, смт. Піщанка, вул. Шкільна, 79, у зв`язку з наявністю у дітей нейросенсорної втрати слуху. Зазначає, що згідно з вироком Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2019 року мати дітей [PERSON] , [INFO] , та її співмешканець [PERSON] , [INFO] , були визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 2, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та їм призначено покарання у виді 11 років 8 місяців позбавлення волі. Строк відбуття покарання засудженим [PERSON] та [PERSON] розрахований з моменту фактичного їх затримання з 05.12.2013 року. Враховуючи той факт, що був зарахований в строк відбуття покарання термін перебування обвинувачених під вартою з часу фактичного затримання з 05.12.2013 року по 23.10.2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, [PERSON] та [PERSON] наприкінці 2019 року було випущено під цілодобовий домашній арешт до вступу вироку в законну силу. 17.03.2020 року до органу опіки та піклування Чопської міської ради надійшла заява [PERSON] про надання висновку про можливість повернення їй трьох неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Дане питання було розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 12.03.2020 року. Проведено комісійне обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована та проживає [PERSON] , про що складений відповідний акт. Будинок знаходиться у напівзруйнованому стані, зовнішні стіни із саманних блоків, санітарно-гігієнічні умови задовільні. [PERSON] , [INFO] , проживає в будинку разом зі своїм співмешканцем [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.03.2020 року, номер інформаційної довідки 202959128, [PERSON] немає у власності нерухомого майна. Як вбачається із протоколу комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чопської міської ради Закарпатської області від 12.03.2020 року № 2, на підставі довідок про доходи [PERSON] не можна вважати матеріально і фінансово забезпеченою, вона не здатна утримувати та забезпечити майбутнє дітей. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Чопської міської ради від 17.02,2020 року № 67 [PERSON] отримає державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства (ІІІ група) у розмірі 1638 грн. щомісячно. Дохід за останні 6 місяців становить 9828 грн. Жодного іншого джерела доходу не має. Зазначеним протоколом визначено, що згідно з довідкою про стан здоров`я, виданою КНП ЧMP «Чопська міська лікарня», [PERSON] є здоровою та не має протипоказань для виховування дітей. Відповідно до характеристики від 05.03.2020 року № 1184/106/25/2-2020, виданої Ужгородським відділом поліції Ужгородського РВП ГУНП в Закарпатській області, [PERSON] в кінці 2019 році була звільнена з місць позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення в зв`язку з чим перебуває на обліку в Ужгородському районному відділенні поліції. Скарг та заяв відносно неї не надходило, до адміністративної відповідальності не притягувалася. У загальному [PERSON] характеризується серед мешканців м. Чоп посередньо не користуючись повагою та авторитетом. Згідно з характеристикою Піщанської загальноосвітньої школи-інтернату Вінницької обласної ради, наданою на дитину [PERSON] , відзначено, що відношення його до матері є добре, однак виражає активний протест проти її співмешканця [PERSON] . Відповідно до характеристики Піщянської загальноосвітньої школи-інтернату Вінницької обласної ради, наданої на дитину [PERSON] , ставлення дитини до матері та її співмешканця негативне. Також дається в знаки колишня модель життя та виховання в сім`ї [PERSON] . Батьки не привили мотиви навчання пов`язані з формуванням ідеалу, життєвої перспективи, професійних намірів і самосвідомості, що не дає змоги задовольнити найактуальнішу потребу підлітка потребу в самоствердженні. Мати [PERSON] деякий час цікавилася життям дітей, але з листопада 2019 року зв`язок обірвався. Спілкувалися діти з матір`ю в телефонному режимі. Відповідно до листа від 03.03.2002 року № 113-05 Чинадіївського ДНЗ інтернатного типу дитина [PERSON] періодично спілкується в телефонному режимі з матір`ю, має позитивне ставлення до спілкування з нею. Вироком Франківського районного суду м. Львів від 17.12.2019 року у справі № 443/652/14 [PERSON] та [PERSON] визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 2, 12 ч. 2 ст. 115 КК України (умисне вбивство малолітньої дитини). Враховуючи наведене, орган опіки та піклування Чопської міської ради надав висновок про недоцільність повернення дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до їх матері [PERSON] . На підставі викладеного, з метою захисту прав та інтересів дітей, позивач просить суд: позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; стягувати з [PERSON] , [INFO] , на користь дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 50 % заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.06.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому подав до суду заяву, згідно з яким просить провести розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованими поштовими відправленнями, відзив на позовну заяву не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23.01.2014 року), [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23.01.2014 року), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23.01.2014 року), та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23.01.2014 року). Державна реєстрація народження дітей проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2019 року (справа № 443/652/14) [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 2, 12 ч. 2 ст.115 КК України, та призначено їм покарання за п. п. 2, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 11 років 8 місяців позбавлення волі. Строк відбуття покарання засудженим ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання з 05.12.2013 року. Зараховано в строк відбуття покарання термін перебування обвинувачених під вартою з часу фактичного затримання з 05.12.2013 року по 23.10.2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два днів позбавлення волі, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Кримінального кодексу України із змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VIII. Згідно з вказаним вироком [PERSON] визнано винною в умисному вбивстві малолітньої дитини за попередньою змовою групою осіб. Рішенням виконавчого комітету Чопської міської ради Закарпатської області від 23.04.2020 року № 117 «Про неможливість передачі дітей матері, яка повернулася з місць позбавлення волі» затверджено висновок органу опіки та піклування про неможливість передачі дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , матері [PERSON] , яка повернулася з місць позбавлення волі. Згідно з витягом із протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чопської міської ради Закарпатської області від 12.03.2020 року № 2, 17.03.2020 року до органу опіки та піклування Чопської міської ради надійшла заява [PERSON] про надання висновку про можливість повернення на виховання її дітей [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., та [PERSON] , [INFO]., в зв`язку поверненням її з місць позбавлення волі. Відповідно до вироку Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2019 року у справі № 443/652/14 [PERSON] та її співмешканець [PERSON] визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 2, 12 ч. 2 ст. 115 КК України (умисне вбивство малолітньої дитини). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 04,03.2020 року [PERSON] майна у власності немає. Службою у справах дітей спільно з міським ЦСССДМ та дільничним інспектором міліції проведено комісійне обстеження житлово-побутових умов [PERSON] у помешканні за адресою: [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована та наразі проживає спільно зі своїм співмешканцем [PERSON] . В акті зазначено, що будинок знаходиться у напівзруйнованому стані, зовнішні стіни із саманних блоків, санітарно-гігієнічні умови задовільні. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Чопської міської ради від 17.02.2020 року № 67 [PERSON] отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства (III група) у розмірі 1638 грн. щомісячно, жодного іншого джерела доходу не має, а отже, наразі вона не здатна утримувати та матеріально забезпечити майбутнє дітей. Згідно з довідкою про стан здоров`я, виданій КНП ЧМР «Чопська міська лікарня», [PERSON] , є здоровою та не має протипоказань для виховування дітей. Відповідно до характеристики від 05.03.2020 року № 1184/106/25/2-2020, виданої Ужгородським відділом поліції Ужгородського РВП ГУНП в Закарпатській області, [PERSON] в кінці 2019 році була звільнена з місць позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим перебуває на обліку в Ужгородському районному відділенні поліції. Скарг та заяв відносно неї не надходило, до адміністративної відповідальності не притягувалася. У загальному [PERSON] характеризується серед мешканців м. Чоп посередньо, не користуючись повагою та авторитетом. Службою у справах дітей було надіслано листи до державних інтернатних закладів, де наразі виховуються діти. Згідно з характеристикою Піщанської загальноосвітньої школи-інтернату Вінницької обласної ради, наданою на дитину [PERSON] , відзначено, що відношення його до матері є добре, однак виражає активний протест проти співмешканця матері [PERSON] . Відповідно до характеристики Піщанської загальноосвітньої школи-інтернату Вінницької обласної ради, наданої на дитину [PERSON] , ставлення дитини до матері та вітчима негативне. В характеристиці відмічено також, що дається в знаки колишня модель життя та виховання в сім`ї [PERSON] . Батьки не привили мотиви навчання пов`язані з формуванням ідеалу, життєвої перспективи, професійних намірів і самосвідомості, що не дає змоги задовольнити найактуальнішу потребу підлітка - потребу в самоствердженні. Мати [PERSON] деякий час цікавилась життям дітей, але з листопада 2019 року зв`язок обірвався. Спілкувалися діти з матір`ю в телефонному режимі. Відповідно до листа від 03.03.2002 року № 113-05 Чинадіївського ДНЗ інтернатного типу дитина [PERSON] періодично спілкується в телефонному режимі з матір`ю, має позитивне ставлення до спілкування з нею. На засіданні комісії [PERSON] зазначила, що вона має намір в майбутньому влаштуватись на роботу аби утримувати своїх дітей. Будинок, який належав матері, вона планує облаштувати, зробивши в ньому ремонт. Співмешканець [PERSON] матеріально допомагає їй в цьому. Комісією вирішено вважати недоцільним повернення дітей до їх матері [PERSON] та відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 164 СК України винести на розгляд виконавчого комітету Чопської міської ради питання про направлення до Ужгородського міськрайонного суду позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]. та [PERSON] , [INFO]. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Матеріали справи містять належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що відповідач була засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Таким чином, доведеними є підстави, визначені п. 6 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Крім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Відповідач на засіданні комісії з питань захисту прав дитини зазначила, що має намір в майбутньому влаштуватися на роботу аби утримувати своїх дітей, будинок, який належав матері, вона планує облаштувати, зробивши в ньому ремонт, проте протягом усього часу розгляду справи доказів свого працевлаштування суду не надала, доводи позивача не спростувала. Обставини, викладені у вироку суду, є такими, що характеризують особу відповідача з негативної сторони. З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини справи, надаючи оцінку зібраним доказам, суд дійшов до висновку про задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дітей. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 65 ЦК України, до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. Згідно із ч. 2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від зобов`язання по утриманню дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може за вимогою позивача чи за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням та в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це передбачено ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ч. 2 та ч. 3 ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах, за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. За змістом частини 1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на неї покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, у зв`язку з чим суд, враховуючи вимоги ст. 182 СК України та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів зі сторони відповідача на спростування обставин, викладених позивачем, приходить до висновку про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання її дітей у розмірі 1/2 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, оскільки позов із вимогами про стягнення аліментів пред`явлений 21.05.2020 року (згідно з відміткою на поштовому конверті), то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Разом з тим, суд констатує, що станом на час розгляду справи у суді одна з дітей відповідача - син [PERSON] , [INFO] , досяг повноліття. Однак, беручи до уваги, що на момент звернення до суду син був неповнолітнім, то відповідно у силу приписів ст. ст. 164, 180 СК України, відповідач підлягає позбавлення батьківських прав відносно останнього, а аліменти підлягають до стягнення за період з дати звернення до суду з даним позовом та до досягнення сином повноліття. Крім того, суд роз`яснює, що відповідно до положень ст. ст. 168, 169 СК України відповідач, як мати дітей, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлена права на звернення до суду із заявою як про надання права на побачення з дітьми, так і з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, то такий слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved