Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі Банк) у вересня 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації, вказавши, що за договором від 21.12.2007 року Банк надав [PERSON] кредит в сумі 165000 гривень, за умови своєчасного повернення та сплати процентів за користування кредитом в розмірі 16,5%, а зі Додатковою угодою від 23.05.2008 року в розмірі 24,8%. Однак відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував кредит та проценти внаслідок чого станом на 04.05.2012 року виникла заборгованість в сумі 252\~449, 34 гривень, з яких заборгованість за кредитом 148717,36 гривень, заборгованість за процентами 27622,22 гривень та пеня в сумі 76109,76 гривень. Для забезпечення належного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, між сторонами 21.12.2007 року було укладено договір іпотеки предметом якого була квартира за адресою [ADDRESS]. Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на вказану квартиру за Банком в рахунок погашення заборгованості в сумі 252449,34 гривень, виселити [PERSON] з квартири та зняти з реєстраційного обліку. У лютому 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та посилаючись на те, що станом на 19.09.2014 року розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 21.12.2007 року становив 440058 гривень, з яких заборгованість за кредитом 148717,36 гривень, заборгованість за процентами 79265,88 гривень та пеня 212074,76 гривень просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на вказану квартиру за Банком в рахунок погашення заборгованості в сумі 440058 гривень, за узгодженою сторонами вартістю предмета іпотеки в сумі 207200 гривень. Позовні вимоги про виселення [PERSON] із квартири та зняття з реєстрації ухвалою суду від 28.02.2017 року залишено без розгляду за ініціативою представника позивача. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Підтвердив обставини викладені у позові та додатково пояснив, що станом на 28.02.2017 року заявлений в уточненій позовній заяві розмір заборгованості позичальника за Кредитним договором №МКЧ-411-07 від 21 грудня 2007 року не зменшився. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні за його участі 14.09.2016 року позовні вимоги не визнав. В наступні судові засідання ні відповідач ні його представник не зявилися, а тому справу розглянуто за відсутності відповідача [PERSON] та його представника адвоката [PERSON], повідомлених про дату та час судових засідань, при цьому суд не має відомостей про причину їх неявки. Заяв про відкладення розгляду справи від відповідача чи його представника не надходило. У справі 24.12.2014 року судом вже ухвалювалось заочне рішення, яким позовні вимоги Банку було задоволено повністю. 25.12.2015 року суд задовольнив заяву відповідача [PERSON], скасував заочне рішення від 24.12.2014 року та призначив справу до розгляду в загальному порядку. Тим самим суд надав відповідачу можливість подати свої заперечення проти позову, докази, які обґрунтовують такі заперечення та в судовому засіданні доводити свою позицію. Однак після скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду в загальному порядку представником відповідача було лише подано клопотання про призначення судової експертизи для визначення вартості предмета іпотеки, яке було задоволено судом, жодних інших заперечень проти позову, доказів на підтвердження таких заперечень, заяв про застосування позовної давності ні відповідач ні його представник суду не подали. Відповідачу було достовірно відомо про розгляд судом цивільної справи за позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте, він не вживав заходів для того щоб дізнатися про стан відомого йому судового провадження. Натомість відповідно до Рішення Європейського Суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України», - сторони мають вживати заходи щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. За таких обставин суд розглядає справу на підставі наявних доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 21.12.2007 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» і [PERSON] було укладено Кредитний договір №МКЧ-411-07 за умовами якого Банк надає [PERSON], як позичальнику на строк до 20.12.2017 року кредит на власні потреби в сумі 165000 гривень з оплатою процентів за ставкою 16,5 % річних. Погашення кредиту повинно здійснюватися щомісяця в строк до 15 числа, шляхом сплати щомісячного платежу передбаченого Додатком №1 до договору Графіком зниження розміру заборгованості (а.с. 6-8). Факт підписання кредитного договору та отримання кредитний коштів відповідачем не оспорювався. 23.05.2008 року між Банком та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1до кредитного договору від 21.12.2007 року, якою передбачено збільшення процентної ставки із 16,5% до 24,8% (а.с. 9). Згідно розрахунку Банку (а.с. 89-90), проти якого відповідач не подав будь-яких заперечень, станом на 19.09.2014 року (в межах позовних вимог) сума заборгованості за кредитний договором від 21.12.2007 року становить 440058 гривень, з яких заборгованість за кредитом 148717,36 гривень, заборгованість за процентами 79265,88 гривень та за період з 19.09.2013 року по 19.09.2014 року нарахована пеня в сумі 212,07476 гривень. Як вбачається із розрахунку Банку погашення заборгованості за кредитним договором припинено відповідачем у грудні 2013 року (останній платіж 12.12.2013 року). Пеня нарахована на підставі п. 6.1. Кредитного договору від 21.12.2007 року, згідно з яким за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми, за кожен день прострочення. Листом від 04.05.2012 року Банк звернувся до [PERSON] із вимогою погасити заборгованість за кредитним договором оскільки в іншому випадку Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 17). Вказану вимогу позичальник отримав 11.05.2012 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 16). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобовязаний повернути кредитодавцеві грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст. 1048 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася та сплати процентів належних йому. За таких обставини, суд приходить до висновку, що між сторонами 21.12.2007 року укладено кредитний договір, умови якого щодо погашення заборгованості за кредитом та процентами відповідачем [PERSON] належним чином не виконані, за що Банком нарахована пеня та станом на 19.09.2014 року існує заборгованість в сумі 440058 гривень. 21.12.2007 року між Банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки №МіЧ-411-2007 посвідчений нотаріусом [PERSON] (а.с. 194-197). Згідно з умовами Договору іпотеки [PERSON] передає Банку в іпотеку квартиру за адресою [ADDRESS], який належить іпотекодавцю на праві власності згідно Договору дарування від 26.03.2002 року. Предмет іпотеки передається як забезпечення повернення кредитних ресурсів, сплати процентів, неустойки тощо за Кредитним договором №МКЧ-411-07 від 21.12.2007 року. 23.05.2008 року між Банком та [PERSON] укладено та посвідчено нотаріально Договір про зміни №1 до договору іпотеки №МіЧ-411-2007 від 21.12.2007 року (а.с. 198) яким передбачено збільшення процентної ставки за користування кредитом з 16,5% до 24,89%. В пункті 9.4.1. Договору іпотеки викладено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя згідно з яким, - задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Оскільки судом встановлено факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, підлягають захисту порушені права кредитодавця, забезпечені іпотекою та в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за Кредитним договором №МКЧ-411-07 від 21 грудня 2007 року в сумі 440\~058 гривень необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № МіЧ-411-2007 від 21 грудня 2007 року квартиру за адресою м. Черкаси вул. гетьмана Сагайдачного (до перейменування вул. Ватутіна), 233 кв. 38 шляхом передачі вказаної квартири у власність Банку та визнання за Банком права власності на цю квартиру. Верховний Суд України у своїх Правових позиціях висловлених в постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1625цс16 та в постанові від 28.09.2016 року у справі №6-1243цс16 вказав, що суди встановивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором та ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань правильно вирішили спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, - висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Разом з тим час суд не може погодитися із позовними вимогами АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині передачі предмета іпотеки у власність Банку за ціною 207200 гривень. Дійсно за п.3 Договору іпотеки від 21.12.2007 року, - узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить 207200 гривень. В той же час згідно Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №738/16-23 від 15.12.2016 року (а.с. 147), - ринкова вартість квартири №38 в будинку №233 по вул. гетьмана Сагайдачного (Ватутіна) у м. Черкаси станом на час проведення такої експертизи складає 416640 гривень. Суд вважає, що саме за ціною визначеною висновком експерта предмет іпотеки і необхідно передати у власність Банку. Судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду у виді судового збору (а.с. 1) за правилами ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь Банку. На підставі ст. 526, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 1,5, 33, 37 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial