Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 28 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, яким просить визнати спільним майном подружжя нежитлове приміщення, загальною площею 115,4 кв.м., вбудоване в перший поверх одноповерхової нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , та визнати за кожним право спільної часткової власності на 1/2 частку вказаного нежитлового приміщення, стягнути з відповідача 1605,39 грн. сплаченого нею судового збору, оскільки зазначене спірне нежитлове приміщення придбане під час перебування з відповідачем у шлюбі, тому є спільним майном подружжя. Вказує, що з відповідачем по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з 01.07.1989. Під час шлюбу, нею та відповідачем було набуто за спільні кошти подружжя майно: квартиру [ADDRESS] , нежитлове приміщення №8 вбудоване в перший поверх одноповерхової нежитлової будівлі у будинку [ADDRESS] . Наразі, у неї виникла необхідність у поділі частини спільного сумісного майна, а саме нежитлової будівлі, яка була придбана на ім`я відповідача як ФОП. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити майно, оскільки заперечує її право на нього, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд розглядати справу за її відсутності. Ухвалою суду від 20.04.2021 явка позивача була визнана обов`язковою, та на призначене судове засідання 11.05.2021 позивач повторно не з`явилася до суду, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та про визнання позову. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 09-00 год. 02.02.2021, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.02.2021 справу знято з розгляду до 10-00 год. 01.03.2021, у зв`язку із зайнятістю судді в іншій кримінальній справи. Ухвалою суду від 01.03.2021 відкладено розгляд справи на 10-00 год. 02.04.2021, у зв`язку з неявкою сторін. 02.04.2021 справу знято з розгляду до 10-00 год. 20.04.2021, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні. Ухвалою суду від 20.04.2021 відкладено розгляд справи на 12-00 год. 11.05.2021, та визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] . Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 01 липня 1989 року в Жовтневому палаці урочистих подій м. Харкова, актовий запис № 816 (а.с. 10). Згідно договору купівлі-продажу від 04.08.2008, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Рукавіциною Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за №5567, ФОП [PERSON] придбав у власність нежитлове приміщення, загальною площею 115,4 кв.м., вбудоване в перший поверх одноповерхової нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується розпорядженням міського голови м. Кривого Рогу від 01.10.2008 №521-р про реєстрацію договору купівлі-продажу приміщення, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП ДОР «КБТІ» від 03.10.2008 (а.с. 11-15). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлове приміщення [ADDRESS] , на яке накладено арешт Тернівським відділом ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 55-56) Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із ч.2 та ч.3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постановівід17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 01.07.1989 перебувають в зареєстрованому шлюбі. 04.08.2008, в період перебування сторін у шлюбі, було укладено Договір купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Рукавіциною Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за №5567, відповідно до якого на ім`я відповідача ФОП [PERSON] придбано у власність нежитлове приміщення, загальною площею 115,4 кв.м., вбудоване в перший поверх одноповерхової нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-13). Так, судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом , на виконанні у Тернівського відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться виконавче провадження № 61176276 з примусового виконання виконавчого листа виданого Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської област , про стягнення із [PERSON] на користь стягувача суми боргу. Постановою державного виконавця від 20.02.2020 на все майно відповідача, тобто й на спірне нежитлове приміщення, накладено арешт, а тому в разі такого поділу майна будуть порушені права та інтереси третьої особи, а саме стягувача по виконавчому провадженню № 61176276, оскільки припинення права власності відповідача на спірне майно ускладнить виконання судового рішення. Частинами першою та другою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та її чоловік, які намагаються здійснити поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно стягувача за виконавчим документом, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси стягувача та направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника на виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові № 726/831/15-ц (61-45301ск18) від 03 квітня 2019 року. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є власником спірного нежитлового приміщення та чоловіком позивача, не чинить дружині жодних перешкод у користуванні спільним сумісним майном, набутим під час шлюбу, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження порушення, невизнання або оспорювання прав позивача її чоловіком суду не надано, також відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі, про що надав відповідну заяву, що свідчить про відсутність спору між позивачем [PERSON] та власником спірного нежитлового приміщення відповідачем [PERSON] . Суд вважає, що визнання права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення за позивачем [PERSON] призведе до порушення прав та законних інтересів стягувача по виконавчому провадженню №61176276, відповідно до якого накладено арешт на все нерухоме майно, що належить відповідачу, та унеможливить виконання судового рішення. Оскільки між сторонами фактично не існує спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, а звернення до суду із таким позовом, хоч і не порушує конкретних імперативних норм закону, але є очевидно недобросовісними діями та зводиться до зловживання своїм правом, тому суд вважає , що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі ст.ст. 60, 63, 70, 71 Сімейного Кодексу України,

Outcome: dismissed