Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Публічне акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюкової І.О. звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №496/07-Ф від 14.11.2007 у розмірі 12040,00 доларів США, з яких 11001,46 доларів США заборгованість по тілу кредиту (у тому числі прострочена), 1038,67 доларів США заборгованість по сплаті відсотків (у тому числі прострочена) та 4\~687,82 грн. пеня за прострочення сплати кредиту. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 14.11.2007 між Відкритим акціонерним товариство «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №496/07-Ф, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 67\~379,76 доларів США, строком до 12.11.2027 року, зі сплатою 12,09% на рік. Позивач виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредит. З метою своєчасного та повного виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] 14.11.2007 укладено договір поруки №ТДП 01-04 ФЛ/ФЛ, за умовами якого [PERSON] зобов`язався відповідати в повному обсязі за виконання [PERSON] зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Також 14.11.2007 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] зобов`язалася відповідати перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №496/07-Ф. Проте, відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки не виконують, зокрема, [PERSON] припинив сплачувати кредит, а [PERSON] та [PERSON] , як поручителі, не забезпечили погашення такого, чому позивач просить стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором. Представником [PERSON] - адвокатом Посікіра Р.Р. до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позову частково з таких підстав: по-перше, позивач неправильно визначив розмір заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором, оскільки частина заборгованості по відсотках та пені нарахована за межами позовної давності, по-друге, гроші, які позивач безпідставно зарахував на погашення заборгованості по відсотках та пені, після закінчення строку кредитування, повинні були бути зараховані на погашення заборгованості відповідача по кредитному договорі. В судовому засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», який брав участь в судовому засіданні в режимі відео конференції з Шевченківського районного суду м. Києва, позов підтримав та просив такий задоволити у повному обсязі. В судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON] просив у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відмовити повністю, мотивуючи це тим, що відповідачу [PERSON] не було надіслано вимоги про усунення порушень, що суперечить ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10.06.2017. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відзивів не подали. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.11.2007 між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого був ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] укладено кредитний договір №496/07-Ф, згідно з умовами якого [PERSON] отримав у банку кредит в сумі 67379,76 доларів США, строком до 12.11.2027 року, зі сплатою 12,09% річних за користування кредитом з цільовим призначенням придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 922 шт. емітованих ТзОВ «ЛВБ» з номінальною вартістю кожної облігації 200 грн згідно договору купівлі-продажу цінних паперів №Б/146-07-07/1 від 18.07.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ЗАТ «Компанія з управління активами «Карпати-Інвест» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості квартири згідно договору про резервування/бронювання приміщення №27 від 22.02.2007 року, що укладений між ВАТ «Львівоблреммолочпостач», ТзОВ «ЛВБ» та ЗАТ «КУА «Карпати-Інвест» (на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , поверх - п`ятий); витрати позичальника пов`язанні з оформленням кредиту; оплата комісії за розрахунки за цим договором /том 1 а.с. 9-11/. З метою своєчасного та повного виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] 14.11.2007 укладено договір поруки №ТДП 01-04 ФЛ/ФЛ, за умовами якого [PERSON] зобов`язався відповідати в повному обсязі за виконання [PERSON] зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Також 14.11.2007 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки №ТДП 01-04 ФЛ/ФЛ, згідно якого [PERSON] зобов`язалася відповідати перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №496/07-Ф /том 1 а.с. 15, 16/. Проте, відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки не виконують, зокрема, [PERSON] припинив сплачувати кредит, а [PERSON] та [PERSON] , як поручителі, не забезпечили погашення такого, чому позивач просить стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором. 02.09.2011 між ПАТ КБ «Надра» і [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №496/07-Ф від 14.11.2007, відповідно до якої сторони внесли зміни в п.п. 3.3.1., 3.3.3., а саме: повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно в сумі 251,27 дол. США, починаючи з жовтня 2011 року. Позичальник вносить чергові платежі по кредиту, визначений у п.п.1.3.1, 3.3.1 цього договору щомісячно до 10 числа поточного місяця згідно з графіком погашення, наданому в додатку №2 до цього договору, а банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 12 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 10 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів, внаслідок чого станом на 12 число поточного місяця не була погашена поточна заборгованість позичальника, банк починаючи з 13 числа поточного місяця, застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені цим договором. Якщо 10-те число є небанківським днем, то платіж необхідно внести в останній банківський день, який передує цій даті /том 1 а.с. 17/. Графік здійснення платежів за договором з врахуванням змін до п. 3.3.1. закріплено в додатку № 2 від 02.09.2011 до кредитного договору /том 1 а.с. 17 зворот -19/. 13.06.2014 позивач надіслав вимогу до поручителів [PERSON] та [PERSON] про виконання зобов`язань за договором поруки /том 1 а.с. 49/. Судом встановлено, що вимоги до позичальника [PERSON] ні банк, ні його правонаступники не направляли. Згідно розрахунку, наданого банком, станом на 08.09.2015 року у позичальника виникла заборгованість у розмірі 12040,00 доларів США, з яких 11 001,46 доларів США заборгованість по тілу кредиту (у тому числі прострочена), 1038,67 доларів США заборгованість по сплаті відсотків (у тому числі прострочена) та 4687,82 грн. пені за прострочення сплати кредиту /том 1 а.с. 20-21/. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до вимог ст.546 ЦК України, виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з законом або договором неустойкою (штрафом , пенею). Відповідно до п. 1.1. ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Укладений кредитний договір № 496/07-Ф, за своєю суттю є договором про надання споживчого кредиту, оскільки за цим договором позичальник отримав грошові кошти для задоволення особистих потреб (придбання житла) не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Судом встановлено, що вимога про виконання зобов`язань надсилалась 13.06.2014 лише до поручителів [PERSON] та [PERSON] . У матеріалах справи немає досудової вимоги до [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні представник позивача підтвердив, що позичальнику вимога не направлялась. У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-223цс16 зроблено висновок, що: «з 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так і нематеріальними (послуги). Споживчий кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року. А відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає з зазначених правовідносин. При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. За своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) викладено такі висновки щодо застосування норм права: «У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором». Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від: 09 грудня 2020 року у справі № 607/122/15-ц, 23 червня 2021 року у справі № 369/9767/15, 08 вересня 2021 року у справі № 204/5711/14-ц, в яких брав участь ПАТ КБ «Надра», з предметом позову про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, та на підставі приписів Закону України «Про захист прав споживачів». Аналіз змісту позовної заяви, наданого позивачем розрахунку заборгованості, а також кредитного договору свідчить, що предметом позову в справі, що переглядається, є дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості. З вказаним позовом банк звернувся до суду у вересні 2015 року. Крім цього, встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань по даному кредитному договору, 14.11.2007 року між банком і [PERSON] та банком і [PERSON] було укладено договори поруки, за умовами яких [PERSON] та [PERSON] , як поручителі, зобов`язалися відповідати в повному обсязі за виконання [PERSON] зобов`язань, що виникли з кредитного договору №496/07-Ф від 14.11.2007 року. Кожен з поручителів повинен виконати зобов`язання в тому ж порядку, який встановлено для позичальника кредитним договором. Поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі. Позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п.п. 2.1 договорів поруки). Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно положень ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно п.5.3. кожного з договорів поруки, дія договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору. Відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому строки поруки вказаними договорами не встановлені, відтак підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Строки дії поруки, які передбачені ч.4 ст.559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред`явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання. До даних правовідносин підлягає застосуванню правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 по справі № 202/781/14-ц: «… слід застосувати припис, викладений у реченні другому частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 35)). Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя». Оскільки за умовами кредитного договору, укладеного із [PERSON] , він зобов`язаний погашати кредит періодичними платежами згідно графіку, узгодженому сторонами, строк повернення кредиту був встановлений до 12.11.2027, сплата останніх платежів щодо погашення заборгованості за кредитним договором №496/07-Ф від 14.11.2007 ним здійснена 03.12.2014 в сумі 900 доларів США, а до суду з позовом до поручителів позивач звернувся лише 22.09.2015 року, то суд вважає, що відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України, порука відповідачів [PERSON] і [PERSON] припинилася, а відтак вимоги про стягнення заборгованості в солідарному порядку, в тому числі і з поручителів є безпідставними, відтак у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Таким чином, встановивши, що між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, позичальнику надано кредит для споживчих потреб, а позивачем не дотримано передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок дострокового стягнення усієї заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором саме з цієї підстави, а в задоволенні позовних вимог до поручителів [PERSON] та [PERSON] , як таких, що випливають з правочину, укладеного для забезпечення виконання зобов`язання договору поруки, з підстав відсутності порушення [PERSON] зобов`язання, забезпеченого порукою, а також у зв`язку із пропуском позивачем строку для звернення до суду з позовом до поручителів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed