Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13.10.2011р. визнано право власності на ? частину житлового будинку із відповідною частиною господарських споруд, що розташований в с. Домантове, Золотоніського р-ну, Черкаської обл. по вул. Кірова, 2 за позивачем [PERSON] Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10.04.2013р. визнано право власності на ? частини вищевказаного будинковолодіння за відповідачем [PERSON] Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2013р. провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування будинковолодіння закрито та у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами відмовлено, оскільки [PERSON] не вніс кошти вартості частини житлового будинку на депозитний рахунок суду. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим будинком. В ході судового розгляду позивач змінила позовні вимоги відповідно до письмової заяви від 14.04.2014р. (а.с. 70) та які на стадії завершення судового розгляду підтримала в частині вселення її до житлового будинку, що розташований в с. Домантове, Золотоніського р-ну, Черкаської обл. по вул. Кірова, 2 та належить їй із відповідачем [PERSON] на праві спільної часткової власності та визначення порядку користування житловим будинком та просила зобовязати відповідача не перешкоджати їй у користуванні житловим будинком. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що вона має право власності на ? частину житлового будинку та відповідну частину господарських споруд та не має іншого житла. Оскільки відповідач [PERSON] перешкоджає її вселенню та проживанню в цьому будинку, вона вимушена проживати в сімї своєї дочки. Вона просить суд вселити її в кімнату № 3 житловою площею 8,2 кв.м. та встановити порядок користування житловим будинком, відповідно до варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14.12.2015р. та виділити їй в користування кімнату № 3 житловою площею 8,2 кв.м., що відповідає її частці в житловому будинку та залишити в спільному користуванні веранду, коридор та кухню. Просить стягнути із відповідача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 273,60грн та витрати по оплаті судової будівельно-технічної експертизи в сумі 5 200 грн. крім того, вони вважають, що є необґрунтованими доводи відповідача та його представника в частині того, що в задоволенні позову необхідно відмовити так як аналогічний позов судом розглядався у 2013р. та рішенням суду від 22.07.2013р. провадження закрито, оскільки їхні вимоги не є аналогічними та спір щодо вселення [PERSON] в житловий будинок, де їй належить на праві спільної часткової власності ? частина та визначення порядку користування житловим будинком, по суті не вирішено. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідно до ч.3 ст. 205 ЦПК України, позов [PERSON] про визначення порядку користування спірним житловим будинком, згідно рішення Золотоніського міськрайонного суду від 22.07.2013р. провадженням закрито у звязку із відмовою позивача від позовних вимог, про що зазначено в мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили, а тому в силу ч.2 ст. 205 ЦПК України та ч.3 ст. 206 ЦПК України повторне звернення до суду з приводу аналогічного спору є недопустимим. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін, надані сторонами докази та з урахуванням змінених позивачем [PERSON] позовних вимог та підтриманих в судовому засіданні, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно до вимог п.2,3 ч.1 ст. 205 ЦПК України підставами для закриття провадження є відмова позивача від позову прийнята судом та рішення суду про закриття провадження у справі у звязку із відмовою позивача від позову, яке набрало законної сили, ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору із тих самих підстав. Згідно ч.3 ст. 206 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Як вбачається із змісту рішення Золотоніського міськрайонного суду від 22.07.2013р. провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування домоволодінням, що розташований по вул. Кірова, 2 с. Домантове, Золотоніського р-ну, Черкаської обл., що позивач [PERSON] та її представник відмовилися від позову та провадження в справі закрито. Із позовних вимог [PERSON] як викладених в первісній позовній заяві (про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням), так і у заяві про зміну позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України та підтриманих в судовому засіданні в частині вселення в кімнату № 3, площею 8,2 кв.м. та встановлення порядку користування лише житловим будинком та зобовязання відповідача не чинити перешкоди в користуванні будинком, слідує, що не є тотожними, а саме є відмінними предмет та підстави позову. Крім того, як вбачається із рішення Золотоніського міськрайонного суду від 22.07.2013р. спір по суті вирішений не був, а правовідносини між сторонами, які спричинили звернення [PERSON] до суду у 2013р. збереглися та існують на даний час, а тому повторне звернення до суду з метою вирішення спору по суті в тім числі і в частині встановлення порядку користування житловим будинком із визначенням конкретних вимог, не є перешкодою для повторного звернення до суду позивача. Аналогічні висновки викладені у правовій позиції ВСУ у справі № 6-79цс15 від 22.04.2015р., де зокрема зазначено, що за змістом п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Як вачається із рішення Золотоніського міськрайонного суду від 22.07.2013р. предметом позову, а саме матеріально-правовою вимогою позивача [PERSON] була вимога про визначення порядку користування домоволодінням, а предметом зазначеного позову, що підтриманий позивачем в судовому засіданні, є матеріально-правова вимога про вселення в житловий будинок, визначення порядку користування житловим будинком та зобовязання не перешкоджати у користуванні житловим будинком, що перебуває у спільній частковій власності, тобто інша матеріально-правова вимога в тім числі, що стосується і встановлення порядку користування не домоволодіння в цілому, а лише житловим будинком. Отже повторне звернення до суду з приводу вирішення спору в тім числі і щодо встановлення порядку користування житловим будинком не суперечить вимогам закону, а саме п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України. За цих обставин, суд відхиляє доводи сторони відповідача [PERSON] щодо відмови у задоволенні позову чи закритті провадження в справі на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Нормою ч. 1,2 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У ч.3 ст. 358 ЦК України зазначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником ? частини житлового будинку, що розташований по вул. Кірова, 2 в с. Домантове, Золотоніського р-ну, Черкаської обл., а відповідач [PERSON] є власником ? частин цього ж будинку. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 29/14 від 24.11.2014р. (а.с. 86-118) поділ житлового будинку у співвідношенні ? до ? частин є можливим лише за умови прибудови та переобладнання житлового будинку із двома самостійними виходами, а саме зазначені роботи необхідно виконати позивачу. Згідно рішення виконавчого комітету Домантівської сільської ради № 19 від 17.06.2015р. відмовлено позивачу [PERSON] у наданні дозволу на будівництво прибудови до житлового будинку № 2 по вул. Кірова с. Домантове, Золотоніського р-ну, Черкаської обл. (а.с. 166, 174). За цих обставин позивач, змінивши позовні вимоги в судовому засіданні, просить вселити її в кімнату № 3, площею 8,2 кв.м., що відповідає її частці у спільній частковій власності на жилий будинок та встановити прядок користування житловим будинком, відповідно до варіанту І судової будівельно-технічної експертизи від 14.12.2015р. Суд, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача [PERSON], обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору сторін по суті, з урахуванням гарантованого Конституцією України права власності та житла, приходить до висновку, що позов [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування житловим будинком підлягає до задоволення. Крім того, суд також враховує, що в судовому засіданні є не встановленим факт, що позивач має інше житло на праві власності. При цьому суд також виходить із розяснень, наданих в п.6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», де зазначено, що якщо виділ частини в будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом, встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Суд також вважає, що підлягає задоволенню позов [PERSON] в частині зобовязання відповідача [PERSON] не перешкоджати позивачу у користуванні житловим будиноком, а саме кімнатою № 3, площею 8,2 кв.м. та іншими підсобними приміщеннями, верандою, коридором та кухнею, оскільки матеріалами справи є підтвердженим факт перешкоджання позивачу у користуванні житловим будинком, що є у спільній частковій власності сторін (а.с. 6-11). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що підлягають стягненню із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243,60 грн. та ? частина витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи від 14.12.2015р., вартість якої складає згідно квитанції 1 000 грн. В іншій частині витрати за проведення експертизи, суд вважає, що не підлягають стягненню із відповідача, оскільки висновки даної експертизи є фактично не використаними при вирішенні спору сторін, з урахуванням змінених позивачем [PERSON] позовних вимог в судовому засіданні. На підставі ст.ст. 356, 358, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, ч.2 ст. 205, 212-215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», п.33 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

Outcome: approved