Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач з 23.03.2018 року працювала на посаді касира та здійснювала касові операції по видачі грошових переказів клієнтів у пункті надання фінансових послуг № 09011 філії № 12 позивача. Між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. В ході службової перевірки, проведеної на підставі двох претензій [PERSON] , отриманих 12 та 16 листопада 2020 року, встановлено, що відповідач проводила видачу грошових коштів в сумі 4 328 грн. та 5 815 грн. вказаного клієнта без його присутності та належного оформлення касових документів. Тому з метою задоволення грошових вимог [PERSON] позивачем виплачено йому грошові кошти на загальну суму 10 143 грн. Крім того, 03.12.2020 року позивач отримав претензію [PERSON] про привласнення відповідачем її грошових переказів на загальну суму 170 000 грн., 78 300 грн. з яких відповідач повернула вказаному клієнту. Залишок неотриманих [PERSON] коштів у розмірі 91 700 грн. їй виплатив позивач. У зв`язку із втратою довіри відповідача звільнено з роботи, однак, виплати за претензіями клієнтів, що пов`язані із неправомірними діями відповідача, завдали збитків позивачу в загальному розмірі 101 843 грн. (4328+5815+91700), які він просить стягнути з відповідача, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. В судовому засіданні представник позивача позов із вказаних підстав підтримала та просить задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявами про розгляд справи в її відсутності та не подала відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 23.03.2018 року відповідач прийнята на посаду касира пункту надання фінансових послуг філії № 12 ТОВ «Пост Фінанс» на основне місце роботи, що підтверджується витягом з наказу № 872-к від 22.03.2018 року (а.с. 8). 23.03.2018 року між сторонами відповідно до ст.135-1 КЗпП України укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 9). Відповідно до п.п. а) та б) ст.1 вказаного договору працівник (відповідач) приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей; зобов`язаний дбайливо ставитися до переданих йому на збереження матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей (а.с.9). Судом також встановлено, що 12.11.2020 року та 16.11.2020 року ТОВ «Пост Фінанс» отримало претензії клієнта [PERSON] , який вказав, що 29.03.2020 року він звернувся до відділення № 1 в м. Коломия для отримання грошових переказів на загальну суму 4 328 грн., а 30.08.2020 року - на загальну суму 5 815 грн. Проте, у видачі грошових коштів йому відмовлено у зв`язку з тим, що перекази видано, однак, грошових коштів [PERSON] особисто не отримував (а.с. 10, 11). В ході проведеної службової перевірки встановлено, що видача грошових коштів, належних вказаному клієнту, проведена касиром [PERSON] без присутності цього клієнта та належного оформлення касових документів (а.с. 16). Крім того, 03.12.2020 року на адресу позивача надійшла претензія [PERSON] про те, що відповідач, займаючи посаду касира, протягом 2020 року використовувала відомості про [PERSON] і шляхом підробки документів та підписів неодноразово вчиняла від її імені підписи в документах про видачу грошових коштів, привласнивши таким чином 170 000 грн. (а.с. 21-22). Вказані обставини підтверджується розпискою відповідача, де вона вину у привласненні вказаних коштів [PERSON] визнала (а.с. 23, 24). Судом встановлено, що 20.11. та 24.12.2020 року позивачем відшкодовано вказаним клієнтам кошти за претензіями, що підтверджується видатковими касовими ордерами, а саме 4 328 грн., 5 815 грн. та 91 700 грн. (а.с. 17, 18, 25). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Пунктом 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність обгрунтованих підстав для задоволення позову, оскільки встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи доводять те, що відповідачем як матеріально відповідальною особою завдано позивачу майнову шкоду, яка не відшкодована. Тому вказаний розмір відшкодування підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог в повному обсязі з відповідача на користь позивача слід присудити сплачений судовий збір у сумі 2270,00 грн., що стверджується платіжним дорученням № ПФ180468 від 06.01.2021 року.

Outcome: approved