Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів. 13 жовтня 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бухтоярова О.В., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтувала тим, що [PERSON] є єдиним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На даний час відповідач, який являється її онуком, зареєстрований в будинку позивача, проте не проживає в ньому з 24.02.2019 року. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Заяви (клопотання) учасників справи. Разом з позовною заявою позивачем було заявлено клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2021 відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.12.2021 викликано до суду в якості свідка [PERSON] . Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився повторно без поважних причин, про причини неявки не повідомив, відзиву не надав, а позивач не заперечив проти заочного розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача, так як його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Пояснення осіб, що з`явилися, в судовому засіданні Позивач [PERSON] та її представник адвокат Бухтоярова О.В. позов підтримали з підстав, викладених у такому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до свідоцтва про право власності [NUMBER] від 03.09.2014 року та витягу з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №277136252 від 28.09.2021 року, житловий будинок загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] . В будинковій книзі для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] міститься інформація, що за вказаною адресою постійно зареєстровані [PERSON] , 1956 р.н., [PERSON] , 1958 р.н., [PERSON] , 1992 р.н. Відповідно до довідки, виданої сільським головою Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №158/02-28 від 09.02.2021 року, з [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] , зареєстровані також такі особи: [PERSON] - чоловік, та [PERSON] - онук, який фактично не проживає за вказаною адресою. Згідно з актом непроживання від 07.08.2021 року, складеного власником [PERSON] , в присутності мешканців мешканців села [PERSON] та [PERSON] , засвідченого сільським головою Пушкар А.І. та депутатом сільської ради Тирпак Й.Й., громадянин [PERSON] з 24.02.2019 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] не проживає у вказаному будинку з 24.02.2019 року. Свідку відомо, що [PERSON] проживає за іншою адресою з особою ромської національності. ТОВ «Споживчий центр» ТМ «Швидкі гроші» неодноразово повідомляло боржника за кредитним договором № 21.07.2019-100002491 від 21.07.2019 [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , про наявність заборгованості. Оцінка Суду Між сторонами виник спір з приводу користування жилим приміщенням, в якому позивач є власником житла, а відповідач вселився в нього, як член сім`ї -онук, що вимагає від суду пошуку «балансу» між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї на користування будинком (див. для прикладу постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). У зв`язку із чим суд звертає увагу, що втручання у право відповідача пов`язано із гарантіями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), якою кожному гарантовано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. З іншої сторони у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України». Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення ЄСПЛ «Савіни проти України». Схожі принципи застосовуються і до перевірки обґрунтованості втручання у право, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (див. пункт 53 рішення ЄСПЛ «Суханов та Ільченко проти України». Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України (далі ЖК). У справі, що розглядається відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї (онука) власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом (див. для прикладу постанову Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Так відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частина друга статті 406 ЦК містить положення про те, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Тобто в даній ситуації для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Отже, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК. Відповідач є онуком позивача і проживав в будинку як член її сім`ї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15,16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як було зазначено вище відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи підтверджують те, що він не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Обраний позивачем спосіб захисту відповідає статі 16 ЦК і пов`язаний з припиненням сервітуту, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло та, відповідно, його виселення. Такий спосіб захисту і оцінку пропорційності на користь припинення права користування житлом висловив і Верховний Суд у своїй постанові від 28 липня 2021 року по справі № 658/1046/19 (провадження № 61-1687св21). Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути 908,00 грн. судового збору сплаченого позивачем при поданні позову.

Outcome: approved