Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 3 лютого 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним Банком «Аваль», назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/11-185/98120, за яким відповідно до позичальнику було надано кредит в сумі 30600 доларів США на 120 місяців строком повернення до 3 лютого 2016 року з відсотковою ставкою 12,50% річних. Банк виконав свої зобов'язання перед позичальником за кредитним договором, а позичальник зобов'язаний був повернути кредит та відсотки за договором у строки та розмірах, встановлених графіком погашення, у разі прострочення якого банк мав право достроково стягнути борг за кредитом, відсотками та пенею. За умовами кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати щомісячно погашення кредиту та відсотків до 15 числа кожного місяця, а за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 3 лютого 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким остання зобов'язалась солідарно відповідати за зобов'язаннями [PERSON], що виникли з умов кредитного договору від 3 лютого 2006 року в повному обсязі. Після закінчився строку дії кредитного договору заборгованість позичальником з кредитом та відсотками повернуто не було, внаслідок чого загальна сума заборгованості позичальника перед банком за договором від 3 лютого 2006 року станом на 13 травня 2016 року становить 16499,68 доларів США, що дорівнює 417655,37 грн. На підставі викладеного просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/11-185/98120 в сумі 16499,68 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 417655,37 грн., а також судовий збір в сумі 6264,83 грн. Представник позивача, який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явився, надавши суду заву з проханням вирішити спір за відсутності представника «Райффайзен Банк Аваль». [PERSON], заперечуючи проти позову, зазначав у суді, що дійсно він отримав від банку кредит у сумі 30600 доларів США, однак перестав погашати кредит через труднощі з його матеріальним становищем. Представник відповідача, яка діє на підставі договору, [PERSON], у суді підтримала позицію [PERSON] та посилалась на надані нею заперечення. Відповідач [PERSON] та його представник у останнє судове засідання не з'явились, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у їх відсутність, наполягаючи на тому, щоб суд відмовив у задоволенні позову банка до [PERSON] у повному обсязі через пропуск строку позовної давності, про що ними було подано письмове клопотання. Відповідно до письмових заперечень на позов представника [PERSON] вбачається, що не погоджуючись із вимогами банку вона зазначала, що банком не надано доказів, які б підтверджували погашення боргу з кредиту та відсотків [PERSON] на користь банку за умовами кредитного договору від 3 лютого 2006 року. Зазначала також про нарахування занадто великих сум пені за порушення позичальником зобов'язання, яка мала бути заявлена у межах 1-річного строку позовної давності. Однак через розповсюдження на [PERSON] дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», вимоги банку про стягнення неустойки задоволенню не підлягають. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась, надавши заяву з проханням вирішити спір у її відсутність за участі її представника, наполягаючи на поданих нею запереченнях. Представник відповідачки, адвокат [PERSON], заперечуючи проти позову банку, вказувала, що останній платіж [PERSON] по тілу кредиту був 9 квітня 2009 року, а по відсотках відповідно 17 липня 2014 року, тому строк позовної давності повинен рахуватися відповідно з моменту порушення такого зобов'язання позичальником. Представник [PERSON], яка діє на підставі договору, [PERSON], у останнє засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримавши при цьому повністю доводи [PERSON] та подані нею заперечення. Просила відмовити банку у позові. За письмовими запереченнями [PERSON] та її представника вбачається, що не визнаючи пред'явлені до неї позовні вимоги, вважає, що у банку не було правових підстав для нарахування пені за період з 22 травня 2014 року по 13 травня 2016 року через вимоги ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки відповідачі зареєстровані та проживають в [ADDRESS], на який розповсюджується зона проведення антитерористичної операції. Не погоджуючись із розміром боргу за кредитом та процентів, також вказували, що за розрахунком банку порушення зобов'язань по сплаті щомісячних платежів позичальник допустив 15 серпня 2014 року, а останній щомісячний платіж на погашення відсотків [PERSON] зробив 17 липня 2014 року. На підставі переліченого через звернення із позовом банку до суду лише у червні 2016 року було пропущено строки, встановлені ч. 4 ст. 559 ЦК України, для пред'явлення вимог до поручителя, [PERSON], а також строки позовної давності, про застосування яких письмово заявили, в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, тому просили відмовити «Райффайзен Банк Аваль»» у задоволенні позову, вважаючи, що договір поруки [PERSON] із позивачем припинився. Суд, вислухавши учасників процесу, які з'явились, вивчивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. За ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. На підставі ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. За ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У ст. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. За умовами кредитного договору від 3 лютого 2006 року № 014/11-185/98120 вбачається, що АППБ «Аваль», правонаступником якого є «Райффайзен Банк Аваль», надав позичальнику, [PERSON], кредитні кошти у сумі 30600 доларів США строком повернення кредиту до 3 лютого 2016 року зі сплатою відростків за його користування у розмірі 12,5 % річних, що є предметом такого договору. Погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами згідно встановленого графіку (додаток № 1 до договору). За порушення строків сплати кредитної заборгованості та відсотків позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. До відносин сторін такої угоди застосовується загальний трирічний строк позовної давності (а. с. 12-13, 14-15). Відповідно до договору поруки від 3 лютого 2006 року вбачається, що АППБ «Аваль», правонаступником якого є «Райффайзен Банк Аваль», уклав із [PERSON] відповідний договір, за яким остання зобов'язалась солідарно та у повному обсязі відповідати за зобов'язаннями [PERSON], що виникли з умов кредитного договору від 3 лютого 2006 року (основне зобов'язання). Сторони визначили, що договір поруки втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання, а також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (а. с. 23). За розрахунками позивача доданими до позову, вбачається, що станом на 13 травня 2016 року заборгованість [PERSON] перед «Райффайзен Банк Аваль» за умовами кредитного договору від 3 лютого 2006 року становить: з кредиту 4836,75 доларів США, з відсотків 1105,88 доларів США, з пені 10557,05 доларів США, тобто загалом 16499,68 доларів США, що відповідає за курсом НБУ - 417655,37 грн. (а. с. 6-11). Відповідні повідомлення обом відповідачам про наявність боргу за умовами кредитного договору від 3 лютого 2006 року представниками «Райффайзен Банк Аваль» надсилались 5 квітня 2016 року (а. с. 24-26, 27-29). Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному за даним розрахунком розмірі підтверджується умовами кредитного договору від 3 лютого 2006 року, за якими передбачено порядок сплати кредитних коштів та повернення відсотків, нарахованих за їх використання. Вирішуючи наявний спір, суд встановив, що АППБ «Аваль», правонаступником якого є позивач, мав ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями на момент видачі кредиту позичальнику (а. с. 36-39, 41-45). Таким чином судом встановлено, що не суперечить чинному законодавству вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, бо саме вона надавалась за договором кредитування відповідачу, а позивач просить стягнути суму боргу з нарахованими на неї відсотками у такій валюті, як плату за користування наданими грошима. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у його постановах № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-1680 цс15 від 10 лютого 2016 року, № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року. З урахуванням наведеного у судовому засіданні було встановлено, що у позичальника за кредитним договором від 3 лютого 2006 року перед «Райффайзен Банк Аваль» склалась заборгованість внаслідок порушення умов виконання умов такого договору з кредиту в сумі 4836,75 доларів США та з відсотків в сумі 1105,88 доларів США. При цьому вирішуючи питання щодо нарахованої банком неустойки, суд звертає увагу на те, що до правовідносин, які склались між сторонами, необхідно застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за ст. 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» було видано Розпорядження № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України, відповідно до п. 20 ч. 1 «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» місто Маріуполь Донецької області було віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно із паспортними даними відповідачів та відомостей про їх місце реєстрації вбачається, що вони зареєстровані [ADDRESS] (а. с. 51-52). Таким чином судом було встановлено, що на відповідачів розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», через що суд вважає необхідним відмовити позивачу у його вимогах до відповідачів щодо стягнення суми нарахованої неустойки у вигляді пені в розмірі 10557,05 доларів США за порушення виконання зобов'язання за кредитним договором від 3 лютого 2006 року, бо така пеня була нахована представниками банку після 14 квітня 2014 року всупереч ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та не була банком скасована. Суд також встановив, що за наданими банком розрахунками платежів позичальника за договором кредитування від 3 лютого 2006 року та наявності відповідно боргу за прострочення проведення платежів, а також встановленого між позивачем та [PERSON] графіка з повернення позики та нарахованих відсотків на виконання умов такого договору вбачається, що позичальник з травня 2009 року порушував умови кредитного договору, оскільки у порушення встановленого графіку перестав здійснювати визначені платежі з повернення тіла кредиту, здійснивши належний платіж з повернення тіла кредиту востаннє у січні 2009 року в сумі 260 доларів США..(а. с. 6-11, 14-15). При цьому останній платіж у рахунок погашення тіла кредиту [PERSON] на виконання спірного договору кредиту здійснив у квітні 2009 року в сумі 246,77 доларів США, що безпосередньо підтверджується як зазначеними розрахунками банку, так й наданими банком на вимогу суду за клопотанням відповідачів виписками по рахунку [PERSON] у «Райффайзен Банк Аваль» за таким кредитним договором (а. с. 93-150). Таким чином суд встановив, що позичальник за умовами кредитного договору у порушення встановленого йому графіку проведення платежів з повернення тіла кредиту перестав здійснювати належним чином платежі на виконання умов такого договору, чим порушив свої зобов'язання перед банком, внаслідок чого станом на травень заборгував банку 4874,25 доларів США з повернення тіла кредиту (а. с. 6-11). Зарахування ж банком у рахунок погашення тіла кредиту [PERSON] незначних сум, починаючи з 14 січня 2010 року по 22 травня 2014 року, не може свідчити про переривання строку позовної давності до вимог банку з повернення позичальником тіла кредиту, оскільки за ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а також оскільки судом не було встановлено, що зарахування таких коштів банком свідчить про визнання [PERSON] свого боргу відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України (а. с. 6-11). На підтвердження цього суд зазначає, що з наданих банком виписок по рахунку [PERSON] у «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що позичальник з травня 2009 року здійснював погашення лише нарахованих йому до сплати банком відсотків (а. с. 93-150). Натомість як було встановлено судом та підтверджується розрахунком банку саме з травня 2014 року у [PERSON] почала утворюватись заборгованість вже зі сплати нарахованих йому банком відсотків за договором кредиту від 3 лютого 2006 року (а. с. 6-11). Таким чином на підставі розгляду справи суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні вимог банку щодо стягнення боргу з тіла кредиту, враховуючи таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. При цьому Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого вбачається, що за ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Як встановлено судом сторони кредитного договору від 3 лютого 2006 року встановили як загальний строк дії договору (до 3 лютого 2016 року), так і строки виконання зобов'язань (шляхом щомісячного погашення боргу, сплати відсотків та інших платежів). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. З огляду на те, що за кредитним договором від 3 лютого 2006 року позичальник повинен був погашати борг по кредиту та відсоткам щомісячними платежами у визначеному умовами такого договору розмірі, то право зі зверненням до суду із позовом до відповідачів у представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від [PERSON] у момент, коли той повинен був здійснити черговий платіж, внаслідок чого з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу, який повинен був здійснити позичальник. При цьому суд не бере до уваги положення п. 7.2 кредитного договору від 3 лютого 2006 року, за якими визначено, що [PERSON] мав право здійснювати дострокове погашення кредиту та сплату відсотків за кредит, оскільки це було правом позичальника, а не обов'язком згідно умов договору. Однак за умовами такого кредитного договору [PERSON] був зобов'язаний сплачувати банку щомісяця 255 доларів США згідно встановленого сторонами графіку на погашення тіла кредиту. На підставі того, що сторони умови кредитного договору не переглядали, графік повернення тіла кредиту не змінювали, то [PERSON] порушив перед банком свій обов'язок, визначений таким договором. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Тому позовна давність у такому випадку обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Таким чином оскільки за умовами кредитного договору від 3 лютого 2006 року строк сплати тіла кредиту для позичальника було визначено графіком (додаток № 1 до договору) шляхом проведення щомісячних платежів в сумі 255 доларів США, то перебіг позовної давності щодо повернення таких сум кредиту обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов'язання позичальника з проведення кожного чергового щомісячного платежу. Оскільки [PERSON] порушив строки сплати чергових платежів, передбачених договором від 3 лютого 2006 року, то відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України банк протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі був заявити в суд вимогу про дострокове повернення тієї частини кредитних коштів разом з нарахованими процентами, що підлягала сплаті відповідачем, проте своїм правом передбаченими ст. 1050 ч.2 КК України не скористався. Натомість банк звернувся до суду із даним позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором від 3 лютого 2006 року лише 22 червня 2016 року, З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позов представниками «Райффайзен Банк Аваль» до відповідачів щодо стягнення нарахованого боргу з тіла кредиту було пред'явлено поза межами загального трирічного строку позовної давності, оскільки позичальник відповідно до розрахунків банку порушив виконання умов кредитного договору в цій частині, починаючи з лютого 2009 року, а відомостей про переривання перебігу такого строку в суді не було встановлено. Оскільки відповідальність поручителя є похідною від того, існує чи ні основний обов'язок у позичальника, то суд встановив, що строки позовної давності до вимог банку, адресованих поручителю в цій частині, також спливли. На підставі наведеного сплив позовної давності щодо вимог банку до відповідачів, від яких надійшла відповідна заява про застосування строку позовної давності, є безумовною підставою для відмови у задоволенні поданих банком вимогах про повернення боргу з кредиту в сумі 4836,75 доларів США, через що суд дійшов переконання про необхідність відмовити позивачу в таких вимогах до відповідачів. Натомість, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачів нарахованої позивачем суми боргу з відсотків, суд виходить з того, що порушення зобов'язання [PERSON] перед банком з повернення нарахованих відсотків за умовами кредитного договору від 3 лютого 2006 року відбулось після травня 2014 року, тому банком в цій частині не було порушено строку позовної давності. При цьому суд зазначає, що предметом кредитного договору від 3 лютого 2006 року був кредит та відсотки за його користуванням (основне зобов'язання), тому посилання представників відповідачів на те, що зі спливом строку позовної давності до вимог банку з повернення тіла кредиту також спливли й строки позовної давності до вимог банку про стягнення відсотків, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із договором поруки від 3 лютого 2006 року, укладеного між позивачем та [PERSON], остання поручалась відповідає перед кредитором за виконання основного зобов'язання [PERSON] за кредитним договором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату відсотків. Суд натомість зазначає, що за ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Таким чином закінчення строку, установленого договором поруки від 3 лютого 2006 року, припиняв би поруку [PERSON] щодо її солідарної відповідальності перед позивачем по зобов'язанням [PERSON] Однак через пред'явлення «Райффайзен Банк Аваль» протягом трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання (з моменту настання строку погашення чергового платежу з відсотків) звернувся з позовом до поручителя, тобто у межах строку дії такої поруки, то строк дії договору поруки від 3 лютого 2006 року не сплив, а зобов'язання поручителя з повернення боргу [PERSON] з відсотків не було припинено на момент звернення представника позивача до суду із вказаним позовом. Вказані висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними ним у постановах від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53цс14, від 3 лютого 2016 року по справі № 6-18цс16 та від 29 червня 2016 року по справі № 6-272цс16. При цьому суд враховує, що за курсом НБУ станом на 28 вересня 2017 року, тобто на момент ухвалення рішення по справі, 1 долар США дорівнює 26,472830 грн. На підставі переліченого позовні вимоги «Райффайзен Банк Аваль» підлягають задоволенню щодо стягнення нарахованих відсотків, тобто у межах строку позовної давності, шляхом стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу за кредитним договором у сумі 1105,88 доларів США, що дорівнює 29275,77 грн. (1105,88 х 26,472830 = 29275,77). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно копії платіжного доручення представниками банку було сплачено судовий збір за подання до суду вказаного позову в сумі 6264,83 грн. (а. с. 5). На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Таким чином на користь «Райффайзен Банк Аваль» в рівних частках з обох відповідачів підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору в сумі 419,90 грн. (1105,88 / 16499,68 х 6264,83 = 419,90), тобто по 209,95 грн. з кожного.

Outcome: partial