Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 листопада 2015 року був частково задоволений позов [PERSON] до приватного підприємства «Український продукт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, а саме: судом першої інстанції з відповідача на користь позивачки було стягнуто компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3 768 гривень 12 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9 164 гривні 44 копійки, у відшкодування моральної шкоди - 200 гривень. У задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову з наступних підстав: - стягуючи з відповідача на користь позивачки компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку, судом першої інстанції не було враховано, що компенсація за невикористану відпустку була виплачена товариством з обмеженою відповідальністю «Наш продукт плюс», з яким у підприємства існував господарський договір. А оскільки компенсація за невикористану відпустку була виплачена, то підстав для стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку у суду першої інстанції не було, - судом першої інстанції не було враховано, що позивачкою не було доведено спричинення їй моральної шкоди у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства, - рішення суду першої інстанції не відповідає статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на справедливий суд. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити. Позивачка і її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін та позивачку, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині суми стягнутої компенсації за невикористану відпустку зміні, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасуванню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено. Позивачка знаходилась у трудових відносинах з відповідачем з 21 грудня 2007 року по 12 лютого 2015 року. Наказом №27-к від 12 лютого 2015 року позивачка була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Наказом про звільнення позивачки з роботи було визнано, що відповідач повинен виплатити [PERSON] компенсацію за 3 календарних дні невикористаної основної відпустки та компенсацію за 81 день невикористаної додаткової соціальної відпустки з 2007 по 2015 роки. При звільненні з позивачкою не був проведений розрахунок у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України. Позивачка, звертаючись до суду з позовом, просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі на час звільнення її з роботи, яка складається із компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3 768 гривень 12 копійок. Доказів на підтвердження цієї суми позивачкою надано не було. Стягуючи з відповідача на користь позивачки компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 3 768 гривень 12 копійок, суд першої інстанції в порушення вимог пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року не привів розрахунки цієї суми. У своїх письмових запереченнях на позовну заяву відповідач визначив розмір компенсації за невикористані 81 день додаткової соціальної відпустки у розмірі 2 825 гривень 28 копійок, виходячи із середньоденної заробітної плати 34 гривні 88 копійок (а.с. 26-30, 50-52). Позивачка не заперечувала проти цих розрахунків відповідача. Виходячи із середньоденної заробітної плати 34 гривні 88 копійок компенсація за невикористані три дні основної відпустки за період роботи на підприємстві складає 104 гривні 64 копійки (34.88 х 3 = 104.64). Таким чином, компенсація за невикористані дні відпусток позивачки у відповідача складає 2 929 гривень 92 копійки. Виходячи із наданих сторонами доказів, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої на користь позивачки компенсації за невикористані відпустки підлягає зміні і з відповідача підлягає стягненню компенсація за невикористані 3 дні основної відпустки і за 81 день додаткової соціальної відпустки у розмірі 2 929 гривень 92 копійки Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (правова позиція Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року). Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 6 січня 2015 року за № 28/05-4 встановлено, що приватне підприємство «Український продукт» здійснює основну господарську діяльність на території м. Донецька Донецької області. На підставі наданих документів, Торгово-промислова палата України засвідчує настання форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 21 листопада 2014 року приватному підприємству «Український продукт» при здійсненні господарської діяльності на території м. Донецька Донецької області та дотриманні норм законодавчих актів України, що стосується продовження граничних строків для подання податкової декларації. На момент видачі сертифікату Торгово-промисловою палатою України форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) тривають, дату закінчення їх терміну встановити неможливо. Позивачка була звільнена з роботи 12 лютого 2015 року, а форс-мажорні обставини для підприємства наступили з 21 листопада 2014 року і тривають. Згідно із частиною 2 статті 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача пояснила, що Сертифікат Торгово-промисловою палатою України про настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) знаходився у м. Донецьку та не міг бути наданий суду через особливий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької області. Апеляційний суд вважає ці причини поважними і у відповідності до частини 2 статті 303 ЦПК України приймає Сертифікат Торгово-промислової палати України як доказ по справі. Виходячи з встановлених фактів, наданих сторонами доказів, апеляційний суд приходить до висновку про те, що затримка розрахунку при звільненні з позивачкою у строки, визначені статтею 116 КЗпП України відбулась не з вини відповідача, а тому відповідач не повинен нести відповідальність згідно із статтею 117 КЗпП України. А за таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає нормам матеріального права і згідно із пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди постановлено у відповідності до норм Кодексу законів про працю України, оскільки вина підприємства не входить до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував наявність господарського договору між відповідачем і товариством з обмеженою відповідальністю «Наш продукт плюс», яке виплатило позивачці компенсацію за невикористану відпустку є необгрунтованим, оскільки згідно із статтею 116 КЗпП України обов*язок виплатити працівникові всі суми, що належать йому від підприємства, лежить на роботодавцеві.

Outcome: partial