Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 15.07.2016 року у даній справі позов [PERSON] був задоволений частково, скасовано постанову в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04.04.2014 року про розмір та порядок відшкодування шкоди в частині відмови [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», в задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Не погоджуючись із даним рішенням суду позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу, яка надійшла до канцелярії Пологівського районного суду Запорізької області 02.08.2016 року. Справа була направлена до апеляційного суду Запорізької області 03.08.2016 року. Ухвалою судді апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2016 року [PERSON] дана справа була повернута до Пологівського районного суду Запорізької області для належного оформлення в строк до 29.08.2016 року. Підставою для цього було те, що апеляційна скарга позивача [PERSON] поряд з іншими містила вимоги про ухвалення додаткового рішення суду щодо відшкодування позивачу судових витрат згідно ч.2 ст.85 ГПК України добові та вартість автобусного сполучення Пологи-Токмак, компенсація за відрив позивача від звичайних занять в ході перебування двічі в судових засіданнях суддів Омельчук В.Є. та Іванченко М.В. В судовому засіданні представник Токмацької місцевої прокуратури прокурор Пологівського районного відділу Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] не заперечувала проти відшкодування позивачу вартості проїзду, однак заперечила проти відшкодування позивачу добових та компенсації за відрив від звичайних занять у звязку з необґрунтованістю вказаних вимог. В судове засідання позивач [PERSON] та представники відповідачів Державної казначейської служби України і Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчать поштові повідомлення про вручення повісток про виклик в дане судове засідання. Згідно п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. При ухваленні рішення Пологівським районним судом Запорізької області у даній справі не було вирішено питання про судові витрати, тому вказане питання відповідно до вимог ст.220 ЦПК України має бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення. Відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обовязковою. Згідно ч.1 ст.85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Згідно ч.2 ст.85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Із вимог позивача, які містяться в апеляційній скарзі, вбачається, що він просить вирішити питання відповідно до ч.2 ст.85 ЦПК України щодо відшкодування йому судових витрат добових та вартості квитків за проїзд автомобільним транспортом для участі в судових засіданнях по даній справі сполученням Токмак-Пологи та в зворотному напрямку, а також компенсацію у звязку із цим позивача від звичайних занять. В ході судового розгляду справи позивачем були надані квитки, що підтверджують понесені ним витрати на переїзд для участі в судових засіданнях по даній справі: 27.04.2015 року, 29.04.2016 року, 13.05.2016 року та 30.05.2016 року сполученням Токмак-Пологи і в зворотному напрямку та 24.03.2015 року і 22.05.2015 року лише в напрямку Токмак-Пологи (т.3 а.с.91-95, 108, 111, 121, 122, 196). Згідно журналів судових засідань позивач дійсно зявлявся в зазначені дні в судові засідання. Однак, вимоги позивача про стягнення на його користь витрат повязаних з явкою до суду задоволенню не підлягають, оскільки за змістом ч.1 ст.85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стягнення на користь сторони витрат, повязаних з явкою позивача до суду не передбачено положеннями ч.2 ст.85 ЦПК України. До аналогічного правового висновку щодо вирішення даного питання прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 27.01.2016 року справа №6-30485ск15). Стосовно вимог позивача щодо компенсації йому за відрив від звичайних занять у звязку з явкою у зазначені судові засідання, то позивачем була подана до суду лише заява (т.3 а.с.89-90), яка містила розрахунок такої компенсації за явку в судові засідання 24.03.2015 року, 22.05.2015 року та 29.04.2016 року в загальній сумі 150грн. (50грн. х 3 дні). Разом з цим, змісту ч.2 ст.85 ЦПК України вбачається, що таку компенсацію можна отримати, якщо сторона, на користь якої ухвалено рішення, не працює і не має самостійного доходу. Проте, позивач отримує пенсію (т.2 а.с.147), що виключає можливість отримання такої компенсації, тому в задоволенні вимог позивача щодо стягнення на його користь компенсації за відрив від звичайних занять слід відмовити. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь добових, то суд при вирішення даного питання виходить із наступного. Граничні розміри компенсації за судовими рішеннями витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, витрат, пов'язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, відповідно до статей 85-87 ЦПК України визначено постановою КМУ від 27.04.2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Відповідно до п.5 вказаної постанови\~\~витрати повязані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження З 1 квітня 2011 року граничний розмір добових витрат на відрядження закріплений абз.4 пп.140.1.7\~ст.140 Податкового кодексу України\~та знаходиться в прямій залежності від розміру мінімальної заробітної плати, станом на 1 січня звітного податкового року. Розмір витрат в межах України становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день. Станом на 1 січня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1218грн., а станом на 1 січня 2016 року 1378грн. Таким чином, розмір витрат на відрядження на один календарний день на одну особу у 2015 році складав 243,6грн., а в 2016 році 275,6грн. До аналогічного правового висновку щодо вирішення даного питання прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 16.07.2014 року справа № 6-6916св14). Виходячи із предявлених позивачем вимог, оскільки позивач зявлявся в судові засідання: 24.03.2015 року, 22.05.2015 року та 27.04.2015 року, то розмір добових склав 730,8грн. (243,6грн. х 3 дні), а також зявлявся в судові засідання: 29.04.2016 року, 13.05.2016 року та 30.05.2016 року, тому розмір добових склав 826,8грн. (275,6грн. х 3 дні). Загальний розмір добових вкладає 1557,6грн. (730,8грн. + 826,8грн.). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п.36 постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Позивачем позов у даній справі був предявлений до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Токмацької місцевої прокуратури, Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області і стосувався він вимог як майнового, так і не майнового характеру. Оскільки рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 15.07.2016 року, ухваленим у даній справі, позов був задоволений частково лише в частині вимог немайнового характеру і стосувалися ці вимоги відповідача [PERSON] місцевої прокуратури, то суд

Outcome: partial