Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору дарування. Власником будинку є тільки вона позивач. Крім позивача, у зазначеному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, фактично в цьому будинку проживає лише [PERSON] , яка не може оформити субсидію, у зв`язку з тим, що в будинку зареєстровані особи, які не проживають у ньому з 2005 року. У добровільному порядку такі особи не можуть виписатися, оскільки постійно проживають та працюють за кордоном. Позивач стверджує, що відповідачі з часу реєстрації в її житловому будинку фактично не проживали там, отже зазначене житло не є їхнім місцем постійного проживання чи перебування. Реєстрація відповідачів у належному позивачу житловому будинку перешкоджає їй користуватися пільгами по оплаті комунальних послуг та одержати субсидію. У зв`язку з цим, просила визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в її житловому будинку. До початку розгляду справи, [PERSON] надіслала на адресу суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила позовну вимогу щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - залишити без розгляду. Відповідачам було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такі не було подано. Заяви, та клопотання учасників справи. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, однак подали заяви, у яких позов визнали та просили розгляд справи проводити без їхньої участі (а.с.36, 40). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 09.09.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для виправлення недоліків. Ухвалою від 15.11.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено справу до судового розгляду. У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України судом проведено розгляд справи у відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приймаючи до уваги, що відповідачами подано заяви про визнання позову і таке визнання, на думку суду, не суперечить закону і не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб судом встановлено наступне. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з копією договору дарування від 06.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У. М., зареєстрованого в реєстрі за №907, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . (а.с. 4-5). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). З копії будинкової книги вбачається, що в житловому будинку [ADDRESS] , окрім позивача зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7-8). Згідно з копією довідки виконкому Косівської міської ради №2162 від 27.08.2021 року, до складу сім`ї [PERSON] входять, зареєстровані і проживають [PERSON] син, [PERSON] дочка, [PERSON] мати, [PERSON] - племінник (а.с. 10). Відповідно до копії акта обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON] , жительки [ADDRESS] , кількість зареєстрованих осіб в зазначеному житловому будинку [ADDRESS] , однак фактично проживає лише [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2005 року, а [PERSON] з 2006 року (а.с. 11). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому відповідачів, які не проживають у ньому. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. В ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.20216 року, справа №6-709цс16. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору дарування. Крім позивача, у зазначеному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, фактично в цьому будинку проживає лише [PERSON] . Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] у вказаному житловому будинку фактично не проживають з 2005 року. Суд також враховує те, що відповідачі позов визнали. Оскільки відповідачі користувалися спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, тому наявні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві власності, набутому в установленому законом порядку. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та узгоджується з правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 317, 319, 321, 401,403,406 ЦК України та

Outcome: approved