Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 21.11.2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК та громадянин України [PERSON] уклали договір кредиту № 750/4-4306. Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», 14.06.2010 року було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», а в свою чергу Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» було перейменовано в Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК». Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши позичальнику кредит. У порушення умов Договору, позичальник [PERSON] , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 11.09.2018 року має заборгованість за кредитом - 13342,89 Євро, за відсотками - 8377,14 Євро. У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нараховано неустойку: розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту становить - 2 296,05 Євро, розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків становить - 2361,23 Євро. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором 21.11.2006 року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є - [PERSON] , укладено Іпотечний договір № б/н, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з цегли (літера А) загальною площею 81,4 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами: кухня дерев., обкладена цеглою (літера Б); сіни цегляні (літера б); сарай ДСП, обшитий шифером (літера Г), вбиральна з дерева (літера В), сіни шиферні (літера 61), сіни шиферні (літера 62), огорожа металева, цегляна (цифри 1-4). Ринкова вартість предмету іпотеки становить 821 239 грн. Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.04.2016 року, вищезазначений предмет іпотеки визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи невиконання відповідачами основного зобов`язання, позивач має право звернутися до них з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про усунення порушень. За таких обставин позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок загальною площею 81.4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №750/4-4306 від 21.11.2006 року, заборгованість 26377,31 євро, примусово виселити та зняти з реєстраційного обліку відповідачів, зобов`язати їх звільнити вказане житлове приміщення, а також стягнути солідарно з відповідачів понесені судові витрати на загальну суму 17604,59 грн. Відповідач [PERSON] , яка також діє в інтересах дітей [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Крім того, просила застосувати позовну давність як до основної вимоги стягнення заборгованості за кредитним договором № 750/4-4306 від 21.11.2006 року, так і додаткової звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] також заперечував проти позовних вимог позивача, зазначивши про необхідність застосування позовної давності як до основної вимоги стягнення заборгованості за кредитним договором № 750/4-4306 від 21.11.2006 року, так і додаткової звернення стягнення на предмет іпотеки. Заяви, клопотання. 25.01.2019 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позов, у якому зазначила, що дійсно перебувала з 26.08.2000 року по 24.06.2011 року в шлюбі з [PERSON] , під час якого 05.09.2003 року ними був придбаний будинок за адресою: [ADDRESS] . 21.11.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено договір кредиту№ 750/4-4306, відповідно до якого він отримав грошові кошти у сумі 25000 євро для розвитку бізнесу. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитом, [PERSON] за іпотечним договором №б/н від 21.11.2006 року передав в іпотеку банку житловий будинок з цегли (літера А) загальною площею 81,4 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами. Це був 1-поверховий будинок, який в подальшому було добудовано. Таким чином, під заставою забезпечення кредиторних зобов`язань [PERSON] перебуває лише 1-й поверх вказаного будинку. 05.07.2019 року адвокат Гончаренко Г.П., в інтересах відповідача [PERSON] надала відзив на позов. 15.10.2019 року до суду надійшов висновок третьої особи - Служби у справах дітей Сумської міської ради. 13.01.2020 року та 21.05.2020 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] , а також відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності. Представник позивача АТ «Альфа-Банк» - Воронцова М.В. надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник Служби у справах дітей Сумської міської ради до суду не з`явився, надано письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Інші процесуальні\~дії у\~справі. Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.12.2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі. 11.02.2019 року суд закрив підготовче судове засідання і призначив справу до розгляду по суті. Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 12.12.2019 року замінено позивача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Фактичні обставини, встановлені судом. З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. 21.11.2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК та [PERSON] уклали договір кредиту № 750/4-4306, згідно з яким він отримав грошові кошти у сумі 2500 Євро. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором 21.11.2006 року між банком та [PERSON] , укладено Іпотечний договір № б/н, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з цегли (літера А) загальною площею 81,4 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами: кухня дерев., обкладена цеглою (літера Б); сіни цегляні (літера б); сарай ДСП, обшитий шифером (літера Г), вбиральна з дерева (літера В), сіни шиферні (літера 61), сіни шиферні (літера 62), огорожа металева, цегляна (цифри 1-4). Згідно з Довідками про реєстрацію місця проживання особи за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.04.2016 року, вищезазначений предмет іпотеки визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . У порушення умов Договору, позичальник [PERSON] , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 11.09.2018 року має заборгованість за кредитом - 13342,89 Євро, за відсотками - 8377,14 Євро. У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нараховано неустойку: розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту становить - 2296,05 Євро, розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків становить - 2361,23 Євро. Таким чином, підставою звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки стало невиконання [PERSON] умов кредитного договору № 750/4-4306 від 21.11.2006 року. Під час розгляду справи встановлено, що 18.05.2020 року постановою Сумського апеляційного суду, рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 06.10.2017 року по справі № 592/7445/17, яким з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № 750/4-4306 від 21.11.2006 року скасовано, а у задоволені позову ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») про стягнення заборгованості з [PERSON] відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно з статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Згідно з частиною 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Пунктом 1.1.1 кредитного договору сторони встановили графік та порядок погашення суми основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом усього часу дії договору в розмірі 139 дол. США до 10 числа кожного місяця, починаючи з грудня 2006 року. Пунктом 2.4.1 кредитного договору передбачена сплата процентів за користування кредитом не пізніше 10 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти. За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов`язався сплачувати банку за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у цей період ( п. 4.2 кредитного договору). Крім того, відповідно до пунктів 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати кредит та проценти за використання кредиту, можливі штрафні санкції, у терміни визначені пунктами 1.1, 2.4 цього договору. У пункті 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду України від 02 листопада 2016 р. у справі № 6-1174цс16. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] вчинено: 11 липня 2013 року - за тілом кредиту (а.с. 21), 17 лютого 2014 року - за процентами за користування кредитом (а.с. 23). У зв`язку з неналежним виконанням умов договору строк виконання основного зобов`язання на підставі пункту 4.5 кредитного договору змінився на 19 квітня 2014 року (17 лютого 2014 р. + 60 календарних днів), та банк мав право протягом трьох років від цієї звернутися до суду з позовом (за захистом свого порушеного права) про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до 19 квітня 2017 року, проте з вказаним позовом позивач звернувся лише у листопаді 2018 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями частин першої і третьої статті 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України , у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40\~Закону України\~«Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39\~Закону України\~«Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України. Судом встановлено і визнано сторонами, що будинок, за адресою: [ADDRESS] , придбаний не за рахунок отриманих в кредит відповідачем [PERSON] в 2006 році грошових коштів, тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців з будинку, за вказаною адресою, без надання іншого житлового приміщення. Щодо вимог Банку про зняття мешканців іпотечного житлового будинку з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне. Згідно з Конституцією України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33). Частиною 1 ст.3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК). Згідно зі ст.ст.150, 156 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Враховуючи викладене, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог Банку відсутні. Судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed