Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 20.10.2007 року вона перебуває з відповідачем в шлюбі, в якому в них 24.02.2011 року народилася дочка [PERSON]. Причинами для розірвання шлюбу позивачка вважає те, що вона та відповідач виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя, з приводу чого між ними виникали сварки та непорозуміння. З червня 2015 року вони припинили спільне проживання, шлюб носить формальний характер, збереження цього шлюбу суперечить інтересам позивачки. Тому вона просить розірвати даний шлюб, залишити їй прізвище «Борисевич», а також залишити проживати з нею малолітню дочку сторін. Позивачка в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду письмову заяву від 22.01.2016 року, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати в її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 05.02.2016 року подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає, а справу просить розглядати в його відсутності. В звязку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про шлюб сторони одружилися 20.10.2007 року. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №634 (а.с.4). Згідно з даними свідоцтва про народження сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.2 ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч.1 ст.113 даного Кодексу передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з правилами частин 1 та 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, з червня 2015 року проживають окремо, не вживають заходів для примирення та обоє вважають за доцільне шлюб розірвати. Відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що шлюб сторін носить формальний характер і подальше його збереження суперечитиме їхнім інтересам. Після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище, набуте у зв'язку з реєстрацією шлюбу, оскільки вона вказала про це, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.113 СК України. Малолітню дочку сторін після розірвання шлюбу слід залишити проживати з позивачкою, оскільки між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання вказаної дитини. На підставі ст.ст. 104, 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved