Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Стислий виклад обставин, позиції позивача та відповідачів. 5 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду Харківської області суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно. В ході розгляду справи , враховуючи уточнені позовні вимоги до участі у справі були залучені Шевченківська селищна рада , [PERSON] , [PERSON] , Шевченківська державна нотаріальна контора. В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Кожушкова Л.А. в судовому засідання зазначила, що 10 липня 1999 року між [PERSON] [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , [PERSON] на Біржі нерухомості майна та основних фондів «Україна», укладено договір купівлі - продажі жилого будинку [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці площею 0.23 га (кв.м). [PERSON] , [PERSON] отримали право власності на вказане нерухоме майно в рівних частинах, сплативши продавцям 5000.00 гривень. Сторони домовились про всі істотні умови договору , продавці прийняли гроші , передавши покупцям правовстановлюючі документи та ключі від будинку. З часу придбання будинку ніяких претензій з боку продавців не надходило. Зазначила, що договір купівлі-продажу покупці та продавці вирішили оформити на Біржі нерухомості майна та основних фондів «Україна», працівники якої запевнили, що договори зареєстровані на біржі, згідно із Закону України «Про товарну біржу», мають повну юридичну силу без послідуючого нотаріального посвідчення. Під час укладання договору купівлі - продажу і в подальшому , його учасники були впевнені в правильності та законності укладання угоди. На підтвердження правочину, сторони після отримання на руки вказаного договору зареєстрували його в КП « Шевченківське МПТІ», відповідачі втратили інтерес до цього правочину та майна. [INFO] ,помер чоловік заявниці [PERSON] , який був стороною договору, що позбавило позивача нотаріально посвідчити вказану угоду. Також, згідно інформації отриманої судом відповідачі : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є померлими. Після смерті чоловіка позивача [PERSON] , яка є донькою [PERSON] ,набула вправа власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] ,в порядку спадкування за законом. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є спадкоємцями після смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На теперішній час виникло питання про відчуження домоволодіння , у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до Чугуївської районної нотаріальної контори,де їй повідомили , що договір купівлі- продажі житлового будинку не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ , так як він не був нотаріально посвідчений. Починаючи з моменту укладання договору покупці користувались цим будинком , як власники, без перешкод зі сторони відповідачів та іншіх осіб. На підставі викладеного позивач просить визнати договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , земельній ділянці площею 0.23 га (кв.м) дійсним та визнати право власності на Ѕ частину вищевказаного нерухомого майна. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі. 8 жовтня 2020 року ухвалою суду позовна заява [PERSON] залишена без руху, враховуючи її невідповідність положенням ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України 2 листопада 2020 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. 5 листопада 2020 року , після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачів по справі , постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 23 листопада 2020 року. 28 січня 2021 року позивачем надана уточнена позовна заява враховуючи наявність факту смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на час розгляду справи. Задоволено клопотання позивача про витребування інформації щодо спадкоємців після смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Витребувана інформація з КП « Шевченківське МПТІ», щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. Після отримання уточненої позовної заяви, в якій відповідачами по справі заявлені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , справа призначена до підготовчого судового засідання. В підготовчому судовому засіданні представник позивача прохала позовні вимоги задовольнити. Залучені у якості відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про слухання справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви про визнання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі , прохали проводити розгляд справи за своєї відсутністю. Третя особа на стороні позивача : [PERSON] надала аналогічну заяву. Представник Біржі нерухомості майна та основних фондів «Україна» в судове засідання не з`явився . З повернутого судового повідомлення вбачається ,що за місцем реєстрації відповідна організація відсутня. Представники Шевченківськоїї селищної ради , Шевченківської державної нотаріальної контори надали до суду заяви про розгляд справи за своєю відсутністю, в вирішенні вказаного питання покладаються на розсуд суду, враховуючи надані суду докази. Суд , вислухавши представника позивача адвоката Кожушкову Л.А., дослідивши надані суду докази у їх сукупності дійшов наступного. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Згідно договору № Н7-215 від 10 липня 1999 року укладеного на Біржі нерухомості майна та основних фондів «Україна», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках купили , житловий будинку [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці площею 0.23 га (кв.м). Сторони домолись щодо істотних умов договору , покупці сплативши вартість житлового будинку, в сумі 5000.00 грн. Згідно відмітки, яку містить договір купівлі- продажі та відомостей наданих суду КП « Шевченківське МПТІ» в листі № 7 від 6 квітня 2021 року , вбачається ,що право власності на житловий будинку [ADDRESS] , в рівних частинах зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі- продажі Н7-215 ,зареєстрованого 10 липня 1999 року на Біржі нерухомості майна та основних фондів «Україна». Згідно інформації зі спадкового реєстру наданої 24 лютого 2021 року № 152/01/16 спадкоємцями після смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є відповідно: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] ,відповідно до свідоцтва про отримання спадщини за законом виданого 26 червня 2020 року, та зареєстрованого в реєстрі з № 263. З відповіді приватного нотаріуса Чугуївського нотаріального округу Харківської області від 10 вересня 2020 року вбачається ,що договір купівлі продажі спірного нерухомого майна не може бути прийнятим нотаріусом у якості правовстановлюючого документу ,оскільки сторонами договору не додержано вимоги ст. 227 Цивільного кодексу УРСР , чинного на час його укладання, в частині його нотаріального посвідчення. Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Предметом судового розгляду у цій праві є визнання договору дійсним та визнання права власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше,як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За нормами Цивільного кодексу України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правостворюючі юридичні факти або правовідносини. У відповідності з ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 Цивільного кодексу України ). За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. За положеннями ст.128 Цивільного кодексу УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві. Статтею 227 Цивільного кодексу УРСР передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання біржового договору Н7-215 від 10 липня 1999 року у законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. У даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 47 Цивільного кодексу УРСР нотаріальне посвідчення угод можливе лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне оформлення угоди не вимагається. Згідно із ст. 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до справ, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року. Відповідні правові положення унормовано в Цивільного кодексу України. За приписами частини третьої статті 640 Цивільного кодексу України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України при вирішенні питання про правомірність набуття права власності суд враховує презумпцію правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. За правовими висновками виклеєними в постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 у справі № 665/2266/16-ц, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість ( Документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). До 01 січня 2004 року право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передання речі. Такий висновок зробив Верховний Суд України в постанові № 640/2034/15-ц. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ,що відповідає положенням ст. 392 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За наслідком судового розгляду судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений на Біржі нерухомості майна та основних фондів «Україна», визначено всі істотні умови договору та передано предмет договору покупцям. Проте спірний договір залишився не посвідчений нотаріально, а позивач втратила можливості посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна у зв`язку зі смертю чоловіка [PERSON] , а також продавців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Спадкоємці, відповідачі по справ позбавлені можливості нотаріального укладання договору купівлі - продажі нерухомого майна , оскільки вказане майно ними у спадщину не отримано. Таким чином, суд вбачає підстави для визнання правочину дійсним відповідно до положень ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин у цій справі. Оцінивши надані докази у їх сукупності надавши їм належну правову оцінку ,суд дійшов до висновку ,що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими ,що підлягають задоволенню. Судові витрати. Враховуючи заявлені вимоги позивача, суд розподіл судових витрат не здійснює. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved