Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати заповіт [PERSON] , [INFO] , що народилась і постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за №34 16 червня 2020 року та посвідчений секретарем Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської областіСлободян Ніною Григорівною, нікчемним. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , що була зареєстрована та постійно проживала селі Чижівка Звенигородського району Черкаської області, спадкоємцями за заповітом від 04 грудня 2019 року, після смерті якої є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] .До дня смерті [PERSON] на протязі останніх трьох років тяжко хворіла, самостійно не могла рухатися, потребувала сторонньої допомоги, а з січня 2020 року взагалі була недвижима, її необхідно було годувати, так як руки у неї були нерухомі, з ліжка вона майже не вставала. В зв`язку з вказаними обставинами позивач її постійно доглядала. Після смерті [PERSON] , відповідач [PERSON] , секретар Водяницької сільської ради, вручила позивачу копію заповіту від 16 червня 2020 року, в якому вказано, що [PERSON] , заповідає все своє майно відповідачу [PERSON] . Особи, які фактично прийняли спадщину в зв`язку з проживанням зі спадкодавцем на день його смерті, відсутні. Ознайомившись з заповітом від 16 червня 2020 року, було встановлено, що в ньому вказано місце посвідчення заповіту село Водяники. Також вказано, що заповіт прочитано заповідачем, його зміст їй зрозумілий. Вважає, що у оскаржуваному заповіті наявні формальні помилки, допущені секретарем виконавчого комітету Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області [PERSON] 16.06.2020 року під час внесення до тексту заповіту посвідчувального напису, зокрема, визначення точного місця виявлення своєї волі, фізичного стану та розуміння значення своїх дій заповідачем. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзив до суду на позов не подавали, зустрічного позову не пред`являли. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що спадкодавець [PERSON] була її двоюрідною сестрою. Вона доглядала її 3 роки до дня смерті і провідувала по 3 рази на день. Спадкодавець проживала одна, була стара та нікого не впізнавала. За пів року до смерті вона майже не рухалась, але була при свідомості, ложку в руках могла тримати. Спадкодавець мала багато хвороб, але до лікарів не зверталась.Причина смерті позивачу не відома. Відповідач [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що спадкодавець [PERSON] була його рідною тіткою по матері. Заповіт [PERSON] складала вдома. Він забрав секретаря Водяницької ОТГ [PERSON] та привіз її до тітки в Чижівку. Спадкодавець усвідомлювала свої дії, вона впізнавала лише його. Він провідував тітку по 3 рази на день, викликав їй лікаря. Бажання скласти заповіт було тітчине. [PERSON] прочитала їй заповіт, роз`яснила права і [PERSON] підписала його сама. Відповідач [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що працює секретарем Водяницької ОТГ. 16 червня 2020 року до сільради заїхав [PERSON] і попросив її оформити заповіт. Заповіт складався нею в Чижівці, але в тексті вона помилково зазначила що у Водяниках. Спадкодавець [PERSON] лежала, [PERSON] позвав бабусю і та встала. Заповіт спадкодавець складала добровільно. Вона прочитала текст вголос і бабуся підписала його. Копію заповіту вона видала спадкодавцю. Заповіт було зареєстровано у Книзі реєстрації нотаріальних дій. Журнал виїзду для складання заповітів у сільраді не ведеться. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.03.2021 року позовна заява була залишена без руху та позивачу було надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.04.2021 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 20.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Задоволено клопотання сторін про виклик свідків та про витребування документів у Водяницькій сільській об`єднаній територіальній громаді Звенигородського району Черкаської області. За клопотанням сторін судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON] та знала її з дитинства. Вони весь час спілкувалися. [PERSON] часто приходив до спадкодавця, допомагав їй, приносив їсти. [PERSON] весь час казала, що любить свого племінника та хоче залишити йому у спадок свій пай. З приводу заповіту вони з [PERSON] не спілкувалися. Спадкодавець до дня смерті розуміла значення своїх дій та могла самостійно тримати в руках ложку чи ручку. Свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON] . З приводу заповіту їй нічого не відомо, але спадкодавець говорила, що «глядить пай для племінника [PERSON] ». Значення своїх дій вона розуміла. Свідок [PERSON] пояснила, що робила нотаріальне посвідчення з січня 2018 року по 2019 рік, була старостою с. Чижівка. Спадкодавця [PERSON] доглядала мати відповідача [PERSON] та ще сестра з Донецька. Після смерті матері відповідача [PERSON] догляд змінився. Він випивав та пропонував тітці піти в будинок престарілих. Грошей у неї не було. [PERSON] хотіла, щоб її доглядали і позивач і відповідач. Вона посвідчувала заповіт 04.12.2019 року, оскільки посадова інструкція старости передбачає повноваження на посвідчення. З 25.11.2020 року повноваження перейшли до Водяницької сільської ради. Свідок [PERSON] пояснив, що є чоловіком позивача. Ніхто не хотів доглядати [PERSON] та його дружина весь час її доглядала з 2018 року до дня смерті. Перед смертю в [PERSON] часто бували провали в пам`яті. Свідок [PERSON] пояснила, що з травня по вересень проживала в с. Чижівка. Спілкувалися останні років вісім. Позивачка доглядала [PERSON] останній рік. За рік до смерті бачила спадкодавицю лише один раз. Від допиту решти свідків сторони відмовились. В судовому засіданні 10.08.2021 була проголошена вступна та резолютивна частини рішення. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області (а.с.15). Згідно заповіту, складеного 04.12.2019 року, [PERSON] все своє майно де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON] порівну. Заповіт було посвідчено в.о. старости старостинського округу Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області Очеретяною Н.М. (а.с.17). Згідно заповіту, складеного 16.06.2020 року, [PERSON] все своє майно де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона матиме право заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено секретарем Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області Слободян Ніною Григорівною (а.с.16). З довідки Чижівського старостинського округу Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 11.03.2021 року №61 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] до дня смерті (а.с.18). З копії Книги для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Водяницької сільської ради народних депутатів Звенигородського району за 2019 рік вбачається наявність запису № 34 від 16.06.2020 року про те, що від імені [PERSON] , [INFO] , посвідчено заяву (а.с.55-59). Рішенням Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 11.01.2019 року №2-23/VII покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря Водяницької сільської ради виконавчого комітету Слободян Ніну Григорівну (а.с.61). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Заповітом відповідно до ст. 1233 ЦК України є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1234 ЦК України передбачає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Стаття 1247 ЦК України встановлює загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема її статтях 1247- 1249, 1253. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту, як письмова з нотаріальним посвідченням. Проте законодавцем допускаються й інші способи посвідчення заповіту, зокрема, посадовою особою органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Якщо нотаріус (чи посадова особа органу місцевого самоврядування) посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та можуть вплинути на дійсність заповіту. Правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом (чи посадовою особою органу місцевого самоврядування)правочинів лежить поза сферою ЦК України і не належить до норм матеріального права. А законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може впливати на матеріальне право, встановлюючи підстави недійсності правочину, якщо таких підстав для його недійсності матеріальне право не містить. Визнання заповіту недійсним із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушує принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як недійсного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Формальне визнання заповіту недійсним та розуміння наслідків його недійсності як порушення норми нотаріального законодавства позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то - правомірного очікування цього. Практика Європейського суду з прав людини виходить із принципу співрозмірності наслідків порушення закону. Про це, наприклад, йдеться в рішенні у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» (1989 рік), де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». Відповідно до роз`яснень ВСС України, викладених в листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК і волевиявлення заповідача було вільним. За постановою КЦС ВС від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У відповідності до пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів. Наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. Згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 зазначеного Закону вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, визначено одним із делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. При цьому делегованими повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Виходячи із вищевикладеного, положень Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, суд зазначає, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону. Заповіт на підставі ст. 1251 ЦК України було посвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування, а саме секретарем Водяницької сілької ради [PERSON], яка має відповідні повноваження відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та згідно рішення Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 11.01.2019 року №2-23/VII. З урахуванням вказаної позиції КЦС ВС, суд вважає, що заповіт посвідчений уповноваженою особою. Заповіт було складено в письмовій формі із зазначенням часу, місця його складання та підписано особисто заповідачем. Як зазначила в судовому засіданні відповідач [PERSON] місце вчинення було помилково зазначено нею як «село Водяники», замість «село Чижівка». Ця обставина на думку суду є несуттєвою, оскільки секретар Водяницької ОТГ здійснює свої повноваження на території всієї громади, в тому числі на території села Чижівка. Крім того, помилкове зазначення місця вчинення нотаріальної дії не могло вплинути на вільне волевиявлення заповідача та не може бути підставою для визнання заповіту недійсним. Також позивач не надала суду жодних доказів того, що спадкодавець на момент підписання заповіту (особисте підписання заповіту спадкодавцем позивач не оспорює) перебувала в стані, який перешкоджав їй розуміти значення своїх дій та керувати ними. Допитані судом свідки підтвердили ту обставину, що [PERSON] до дня своєї смерті знаходилась в свідомості та могла самостійно тримати в руках ложку чи ручку, а отже і підписувати документи. Також в судовому засіданні не було встановлено, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним та не відповідало її волі. Відтак, доводи, якими обґрунтовано позовні вимоги, а саме посвідчення заповіту неуповноваженою особою, невідповідність його вимогам законодавства та відсутність вільного виявлення заповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, суд зауважує, що позивачкою заявлено саме вимогу про визнання заповіту нікчемним. Поняття «нікчемність правочину» застосовується у статтях 27, 215 ЦК України. В силу ст.27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Згідно ст.215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями «нікчемний» та «недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). Аналіз статей 204 і 215 ЦК свідчить, що законодавцем обраний підхід, при якому оспорюваність договору конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність договору має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого договору як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК). Тобто існують причини для спору з приводу дійсності правочину, який оспорюється. У ЦК окремо регулюються певні підстави для оспорювання правочинів (статті 222, 223, 225, 227, 229, 233, 234, 235), але вичерпний перелік підстав не міститься. Це означає, що будь-який правочин можна оспорити, якщо він не відповідає загальним вимогам чинності правочину. Оспорюваність правочину втілюється у так званій «віртуальній» недійсності, коли перелічуються тільки найбільш типові підстави для оспорюваності. При цьому дозволяється оспорювання правочину шляхом пред`явлення позову про недійсність також з інших підстав. В цілому допускається й у разі порушення імперативних цивільно-правових норм, закріплених в актах цивільного законодавства, інтересів держави і суспільства, його моральних засад. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). ВС вказав, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків (тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків). У доктрині та судовій практиці тривалий час існували дискусії щодо допустимості позову про визнання недійсним нікчемного правочину (негаційного позову). Аргументи на підтримку існування висловлювалося те, що: окремі позови направлені тільки на констатацію факту, який існує незалежно від рішення суду; рішення суду прийняте за негаційним позовом лише констатує нікчемність правочину, адже вона встановлена в нормі закону. Недопустимість негаційного позову пояснювалася тим, що при оспорюванні має існувати предмет оспорювання (договір/правочин). Проте при пред`явленні позову про визнання недійсним нікчемного правочину «предмет» оспорювання відсутній, у зв`язку з тим, що нікчемність правочину передбачена імперативною нормою закону. Велика Палата Верховного Суду висловилася на підтримку недопустимості пред`явлення негаційного позову. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав. Наведене є самостійною підставою для відмови в позові. Таким чином, позов не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи те, що позов не підлягає до задоволення всі судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed