Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина за законом, оскільки заповітів він не складав, а саме на грошові кошти (вклади), які знаходяться на відкритих на його ім`я рахунках в АТ «Ідея Банк». 20.07.2018 року приватним нотаріусом Коломийського районного округу Антонюк О.В. заведена спадкова справа. [PERSON] , яка є недієздатною, рідна сестра спадкодавця і згідно з вимогами ст.1262 ЦК України відноситься до спадкоємців другої черги після смерті [PERSON] . Позивач як опікун недієздатної [PERSON] не зверталася до органу опіки та піклування за дозволом про подачу нотаріусу заяви про відмову недієздатної [PERSON] від прийняття спадщини. Відповідач як дружина спадкодавця і [PERSON] (син спадкодавця), які згідно з вимогами ст.1261 ЦК України хоча і відносяться до спадкоємців першої черги, однак, вони у відповідності до вимог ст. ст. 1268-1270 ЦК України спадщини не прийняли, оскільки з [PERSON] на день його смерті не проживали і в шестимісячний строк після його смерті не подали нотаріусу заяв про прийняття спадщини. В 2018 році відповідач звернулася до Коломийського міськрайонного суду з позовом про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, рішенням вказаного суду від 04.06.2020 року, ухваленим в справі № 346/5881/18, в позові їй відмовлено. Посилаючись на норми ст. 1258 ЦК України, позивач зазначає, що [PERSON] одержала першочергове право на спадкування після смерті [PERSON] і відповідно спір щодо видачі відповідачу приватним нотаріусом свідоцтва про право на частку в майні подружжя торкається прав і інтересів недієздатної [PERSON] [PERSON] з 1993 року проживав з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 30.01.1997 року в зареєстровану шлюбі - спочатку в будинку його батьків за адресою: [ADDRESS] , а згодом в його квартирі [ADDRESS] . Однак, сімейні відносини [PERSON] та відповідача не склалися і в 2000 році вони припинили спільне проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Їхня сім`я фактично розпалася, відповідач повернулася проживати в господарство її батьків в с. Тростянка, а згодом переїхала в [ADDRESS] , де проживає та місце проживання якої зареєстроване і на час розгляду справи. Після фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] залишився проживати в його квартирі, а пізніше почав проживати з іншою жінкою без реєстрації шлюбу в її господарстві в [ADDRESS] (де був зареєстрований з 06.10.2010 року). Оскільки [PERSON] не проживав з відповідачем і не брав участі в утриманні їхнього сина [PERSON] , тому відповідач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина, який рішенням суду задоволено. В [PERSON] не склалися хороші відносини і зі співжителькою, з якою проживав в с.Шепарівці. В 2012 році вони припинили спільне проживання і [PERSON] перейшов проживати в будинок його батьків в [ADDRESS] , де спочатку проживав з його батьками та сестрою [PERSON] , а після їх смерті залишився проживати за цією адресою із сестрою [PERSON] до дня його смерті. Позивач разом з [PERSON] , її батьками похоронили [PERSON] , а відповідач на похороні не була. Позивачу відомо, що [PERSON] в 2006 році продав належну йому на праві власності приватизовану квартиру [ADDRESS] і кошти від її продажу вносив на відкриті на його ім`я рахунки («Укрсоцбанк», АТ «Ідея Банк»), що стверджується укладеними спадкодавцем договорами із вказаними банками. Так, 05.08.2015 року [PERSON] уклав з АТ «Ідея Банк» договір строкового банківського вкладу фізичної особи «Безпечний» за № 90.00378620, згідно з яким вкладник передав банку кошти в сумі 53 000 грн. на строк до 05.08.2016 року. В даному договорі зазначено місце проживання вкладника [ADDRESS] . Крім того, за згодою сторін вказаного договору строк його дії продовжувався і до дня смерті спадкодавця. 10.08.2015 року АТ «Ідея Банк» за заявою [PERSON] здійснив відкриття поточного рахунку № [NUMBER] у гривнях в рамках пакету послуг «Пенсійний стандарт», на який надходили з ПФ України грошові кошти (пенсія) [PERSON] . На 1/2 частку вищевказаних вкладів і претендує відповідач як дружина спадкодавця. Остання хоча і була дружиною спадкодавця, однак, жодного відношення до вказаних грошових коштів (вкладів) не мала і не має. Зазначені вклади - це грошові кошти від продажу спадкодавцем особистого його майна (квартири) і внесені ним на рахунки в банк в період припинення спільного проживання з відповідачем, а також отримувана ним в цей період пенсія. [PERSON] та відповідач з 2000 року і до 29.01.2018 року (дня його смерті) проживали окремо один від одного, не вели спільного побуту та господарства, не мали спільного бюджету, не утримували один одного, не виконували своїх зобов`язань як подружжя, тобто припинили проживати однією сім`єю та фактично припинили шлюбні відносини. Вказані обставини стверджуються відомостями в паспортах спадкодавця і відповідача про місце реєстрації кожного з них. Сам по собі факт внесення спадкодавцем спірного майна - грошових коштів як вкладів в банк в період шлюбу і наявність цих вкладів на день смерті спадкодавця не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Оскільки всі без виключення грошові кошти, які знаходяться на рахунках [PERSON] в АТ «Ідея Банк», набуті лише ним особисто за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням між ним і [PERSON] шлюбних відносин, ці кошти були особистим майном спадкодавця. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 57, 60 СК України, позивач просить встановити факт окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин [PERSON] з відповідачем з 2000 року по день його смерті [INFO] , а також визнати, що грошові кошти, які знаходяться на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Ідея Банк» були його особистим майном. Позивач також просила присудити з відповідача на її користь судові витрати згідно з розрахунком очікуваних нею судових витрат, які складаються з 6 000 грн. на професійну правничу допомогу. Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник, адвокат Волошанська О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві, та просить ці вимоги задовольнити. Крім того, представник зазначила, що позивач відмовляється від стягнення з відповідача в її користь судових витрат в сумі 6 000 грн. за надання правової допомоги, оскільки відповідач позов визнає, про що представник позивача подала відповідну заяву. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення, про що також подала відповідну заяву. Її представник, адвокат Голіней Л.Д. також зазначила, що відповідач визнає, що тривалий час не проживала зі спадкодавцем однією сім`єю. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого повторно 10.02.2000 року, [PERSON] та [PERSON] одружились 30.01.1997 року, у зв`язку з чим дружині присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с. 13). Судом встановлено, що 12.09.2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] (вкладником) укладено договір № 26301010164267 банківського вкладу (Вклад «Капітал»), відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок № [NUMBER] , на який перераховуються грошові кошти в сумі 60 000 грн. («Депозит») на умовах, визначених цим договором, адресою місця проживання вкладника вказано: [ADDRESS] (а. с. 14). 02.04.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] (вкладником) укладено договір строкового банківського вкладу фізичної особи «Зручний» № 90.00.110137, відповідно до п. 1.1 якого вкладник передав банку, а останній прийняв на зберігання від вкладника кошти в сумі 53 000 грн. (сума вкладу) зі сплатою процентів, передбачених договором. 02.04.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] також укладено рамковий договір банківського поточного рахунку фізичної особи № №40.04.001141. Місце проживання вкладника в цих договорах зазначено: [ADDRESS] (а. с. 15, 58). 03.01.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено договір строкового банківського вкладу фізичної особи «Додатковий дохід» № 90.00.255394, відповідно до п.1.1 якого останній як вкладник передав банку кошти в сумі 53 000 грн. зі сплатою відсотків, передбачених договором, а 04.01.2014 року укладено додаткову угоду до вказаного договору. Місце проживання вкладника вказано вищевказану адресу (а.с. 16, 17). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.10.2014 року, ухваленим в справі № 346/2182/14-ц, яке набрало законної сили 18.10.2014 року, [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною (а. с. 9). Даними пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 07.05.2014 року стверджується, що [PERSON] є особою з інвалідністю І групи з дитинства довічно (а. с. 22). 05.08.2015 року [PERSON] уклав з АТ «Ідея Банк» договір строкового банківського вкладу фізичної особи «Безпечний» за № 90.00378620, згідно з п.1.1 якого вкладник передав банку, а банк відкрив вкладнику рахунок і прийняв від вкладники кошти в сумі 53 000 грн. (а.с.18). Згідно з випискою-повідомленням № 40.04.006969 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «Ідея Банк» від 10.08.2015 року вказаний банк на підставі заяви [PERSON] на приєднання до вказаного договору здійснив відкриття поточного рахунку № [NUMBER] у гривнях в рамках пакету послуг «Пенсійний стандарт», адресою клієнта вказано [ADDRESS] (а.с. 19). Судом також встановлено, що 19.03.2013 року між вищевказаними сторонами укладено договір про надання овердрафту № №40.04.001141, 08.08.2017 року - договір строкового банківського вкладу фізичної особи «Безпечний» №№ 90.00456548 із зазначенням вище вказаної адреси вкладника, яка також вказана і в анкеті клієнта-фізичної особи, заявах на відкриття банківських рахунків, анкеті-опитувальнику клієнта, виписках-повідомленнях до договорів (а.с.57, 59-72). Відповідно до даних свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в м. Коломия Івано-Франківської області, актовий запис № 75 від 29.01.2018 року (а.с. 7). Згідно з даними довідок Шепарівцівської сільської ради та старости с. Шепарівці № 52 від 19.07.2018 року та № 20/02.2-13/05 від 23.10.2018 року місце проживання [PERSON] з 06.10.2010 року по день смерті було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 92). Даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 52682504, виданого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 20.07.2018 року, стверджується, що до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 193/2018 за номером у спадковому реєстрі 62733485, спадкодавець [PERSON] (а.с.8). 20.08.2018 року [PERSON] , 25.10.2018 року [PERSON] , а 25.02.2020 року [PERSON] звернулися до вказаного нотаріуса із заявами відповідно про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті відповідно двоюрідного брата, чоловіка та брата [PERSON] (а.с. 88, 102, 110). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020 року в справі № 346/892/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, встановлено факт родинних відносин, яким визнано, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , який помер [INFO] в м. Коломия Івано-Франківської області. (а. с. 11, 12). Згідно з рішенням цього ж суду від 04.06.2020 року, ухваленим в справі № 346/5881/18, яке набрало законної сили 07.08.2020 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , опікуном та законним представником якого є [PERSON] , про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено, оскільки судом не встановлено поважних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини (а. с. 39-41). Відповідно до листа вказаного нотаріуса № 221/02-14 від 21.09.2020 року [PERSON] повідомлено про те, що цим нотаріусом відкрито вказану спадкову справу. 09.09.2020 року до нотаріуса надійшла заява про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від дружини померлого [PERSON] , склад спільного майна подружжя становлять грошові вклади в ПАТ «Ідея Банк». Вказано [PERSON] , що вона має право звернутися до суду у випадку оспорення нею зазначених майнових вимог дружини померлого в термін до 09.10.2020 року(а.с. 10). Згідно з даними паспорта громадянина України серії [NUMBER] місце проживання [PERSON] , [INFO] , з 01.09.1976 року по 17.07.2006 року було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , а з 06.10.2010 року - за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Згідно з довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання в Івано-Франківській області (вх. № 15511/20Вх від 19.10.2020 року) [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 07.06.2006 року в [ADDRESS] (а.с. 33). Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 6 вказаної статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі наведеного, беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] з 2000 року і до 29.01.2018 року (дня його смерті) проживали окремо один від одного, не вели спільного побуту та господарства, не виконували своїх зобов`язань як подружжя, тобто припинили проживати однією сім`єю та фактично припинили шлюбні відносини. Грошові кошти від продажу спадкодавцем особистого його майна (квартири), а також отримувана ним в цей період пенсія, внесені ним як вклади на рахунки в банк в період припинення спільного проживання з [PERSON] . Отже, сам по собі факт внесення спадкодавцем спірного майна - грошових коштів як вкладів в банк в період шлюбу і наявність цих вкладів на день смерті спадкодавця не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Оскільки грошові кошти, які знаходяться на рахунках [PERSON] в АТ «Ідея Банк», набуті ним особисто за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням між ним і [PERSON] шлюбних відносин, ці кошти слід визнати особистим майном спадкодавця. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права і охоронювані законом інтереси інших осіб. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнена позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі наведеного, ст. ст.57, 60 СК України,

Outcome: approved