Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між позивачем та відповідачем, було укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 15473,33 доларів США терміном до 12 березня 2013 року зі сплатою 10,56 % річних за користування кредитом. За умовами даного кредиту відповідач зобов?язався своєчасно сплачувати сам кредит та відповідні відсотки за користування кредитом. Однак, незважаючи на вказане вище та умови договору свої зобов'язання по кредитному договору в частині погашення заборгованості не виконав належним чином, тому позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 березня 2013 року в сумі 155030,41 грн. вилучити у [PERSON] предмет застави - транспортний засіб SKODA модель Oktavia 2007 року випуску тип ТЗ: легковий автомобіль № кузова/шасі [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію; звернути стягнення на предмет застави : автомобіль SKODA модель Oktavia 2007 року випуску тип ТЗ: легковий автомобіль № кузова/шасі [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER],, що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу даного транспортного засобу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням договору купівлі продажу та зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. В судове засідання представник позивача не з'явився, останній подав заяву, про розгляд справи в їх відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечив проти постановлення рішення в заочному розгляді справи. Оскільки, відповідач в судове засідання не з'явився, тому зі згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що між сторонами укладено 2 із 4 кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 15473,33 доларів США терміном до 12 березня 2013 року зі сплатою 10,56 % річних за користування кредитом. Однак, відповідач в порушення вимог вищевказаного договору свої зобов'язання, в частині погашення заборгованості за кредитом згідно графіку, не виконував, що значно порушує права позивача та вимоги ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що заборгованість відповідача становить 17537,38 доларів США, що становить (за курсом НБУ) 155030 грн. 41 коп. що складається із: - заборгованості за кредитом в сумі 7765,33 доларів США; - заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 812,01 доларів США; - заборгованість по комісії за користування кредитом 62,28 доларів США; - пеня в розмірі 8035,71 доларів США;. - штраф (фіксована частина) становить 28,28 доларів США;. - штраф (фіксована частина) становить 833,77 доларів США. Згідно вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності з вимогами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено та доведено матеріалами справи, що відповідач не проводив погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, таким чином вимоги позивача про звернення стягнення на майно є підставними та підлягають до задоволення. Крім того, вимогами ст.19 Закону України «Про заставу» передбачено, що в разі невиконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання , забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Таким же правом позивач наділений відповідно до п. 15.7.1 договору застави рухомого майна. Частиною шостою ст. 20 вказаного Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. В силу положень ст.ст. 4, 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», застава рухомого майна є забезпечувальним обтяженням. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. 3 із 4 Таким чином, аналізуючи наведені положення ЦК України, Законів України «Про заставу», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», враховуючи, що відповідачем порушено умови основного зобов'язання та вказана обставина підтверджена наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про звернення стягнення на предмет застави та про їх задоволення в цій частині. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу», ч. 4 ст. 4, ч. 1 ст. 12, ст.ст. 21, 24, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач може звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження у спосіб, який полягає в продажу предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Крім того, стаття 25 даного Закону уповноважує суд у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зазначити заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. З урахуванням наведеного суд вважає можливим задовільними вимогу позивача про реалізацію предмету застави з наданням ПАТ КБ «Приватбанк» права на продаж предмету застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Суд також приймає до уваги доводи позивача про те, що перебування предмету застави у володінні відповідача може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду стосовно звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права безпосереднього продажу конкретному покупцю, а тому, враховуючи, що дані вимоги позивача визнані судом такими, що підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 25 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передати предмет застави в управління позивача. Щодо вимог позивача про надання йому повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі знаттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, вилучення предмету застави, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля у відповідача та передачу в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» - суд приходить до наступного. Обґрунтовуючи позов в цій частині, позивач як на підставу своїх вимог посилається на ч. 2 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якою передбачено, що якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. Також позивач вказує, що захист його права у такий спосіб не суперечить положенням ст. 16 ЦК України, згідно положень якої одним із способів захисту порушеного права є примусове виконання зобов'язання в натурі, в той час як умовами договору передбачено обов'язок відповідача передати предмет застави в заклад заставодержателя. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого 4 із 4 особистого немайнового права або майнового права та інтересу у способи, визначені цією статтею. Системний аналіз положень ст.ст. 26, 27, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дає підстави вважати, що правові наслідки невиконання вимоги обтяжувача передбачені ст. 28 настають у разі звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку. Таким чином положення ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому і право позивача не може бути захищене в обраний ним спосіб. Враховуючи наведене, а також те, що передача предмету застави в управління позивача відповідно до положень глави 70 ЦК України надає йому всі права необхідні для його реалізації, суд приходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини суд приходить до переконання, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судові витрати слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved