Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 24 жовтня 2019 року Акціонерне товариство «Мегабанк» (далі АТ «Мегабанк») звернулось до Балаклійського районного суду Харківської області з позовом в якому просило виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з 3-кімнатної квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.11.2007 між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 168-305П/2007, згідно якого Банк надав [PERSON] кредит у сумі 75000,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ВАТ «Мегабанк» з одного боку та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 168-305П/2007-з від 29.11.2007, посвідчений приватним нотаріусом Балаклійського нотаріального округу Скляр О.М. про що зроблено реєстровий запис № 4638 від 29.11.2007. В іпотеку АТ «Мегабанк» було передано нерухоме майно, а саме: 3-кімнатна квартира [ADDRESS] . [PERSON] прийняті на себе обов`язки по поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами не виконав, внаслідок чого АТ «Мегабанк» звернулось до суду за захистом порушеного права. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 13.03.2013 по справі № 2001/623/2012, яке набрало законної сили 03.04.2012, було задоволено позовні вимоги АТ «Мегабанк» та в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 168-305П/2007 від 29.11.2007 року станом на 01.01.2012 року в розмірі 103 921,93 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] , шляхом продажу АТ «Мегабанк» від свого імені зазначеного предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною встановленою на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчої за звичайну ціну на цей вид майна у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого надано право АТ «Мегабанк» отримання будь-яких документів необхідних для виконання рішення суду, в тому числі, але не виключно право на отримання витягу (на відчуження) з реєстру прав власності, на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки № 3602 від 10.11.2017, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання апарату виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] АТ «Мегабанк» зверталось до відповідачів з вимогою про добровільне виселення з займаного житлового приміщення, проте на сьогоднішній день відповідачі житло не звільнили. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, подав клопотання згідно якого позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення (а.с. 58). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 05.11.2019 позовну заяву АТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення було прийнято до провадження Балаклійського районного суду Харківської області, відкрито провадження та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. 27.11.2019 було закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 14.01.2020, у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановлено провести заочний розгляд справи. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що 29 листопада 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 168-305П/2007 від 29.11.2007 та за будь-якими додатковими угодами до нього, між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 168-305П/2007-з. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Балаклійського нотаріального округу Скляр О.М. про що зроблено реєстровий запис № 4638 від 29.11.2007. За даним договором в іпотеку АТ «Мегабанк» було передано нерухоме майно, а саме: 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с 4-5). За рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 13.03.2012 по справі № 2001/623/2012 за позовом ПАТ «Мегабанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, були задоволені позовні вимоги ПАТ «Мегабанк» та в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 168-305П/2007 від 29.11.2007 року станом на 01.01.2012 року в розмірі 103 921,93 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] , шляхом продажу ПАТ «Мегабанк» від свого імені зазначеного предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною встановленою на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчої за звичайну ціну на цей вид майна у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого надано право ПАТ «Мегабанк» отримання будь-яких документів необхідних для виконання рішення суду, в тому числі, але не виключно право на отримання витягу (на відчуження) з реєстру прав власності, на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 03.04.2012 (а.с. 6-7). Згідно довідки № 3602 від 10.11.2017, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання апарату виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання 2 осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). 25.07.2019 АТ «Мегабанк» на адресу [PERSON] та [PERSON] направлено вимогу (вих. № 13-6488) про добровільне, в строк до 26.08.2019, звільнення житлового приміщення, а саме 3-кімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). Норми права, які застосував суд. Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Мотиви суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги, в якості правових підстав АТ «Мегабанк» посилався на вимоги ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР. Як було зазначено вище, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18. Судом було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 01 квітня 2002 року Балаклійським районним виробничим управлінням житлово-комунального господарства Харківської області згідно з розпорядженням № 30 від 01 квітня 2002 року та зареєстрованим Балаклійським БТІ за реєстровим № 9611 в книзі № 63. Вказана обставина підтверджується копією Іпотечного договору № 168-305П/2007-з від 29.11.2007 (пункт 1.2 Договору). Таким чином, судом достовірно встановлено, що спірне житлове приміщення було набуте відповідачами не за рахунок кредиту (позики) банку, оскільки відповідний кредит відповідач [PERSON] отримав лише 29.11.2007, тобто більше ніж через п`ять років після набуття у власність спірної квартири. Суду не надано доказів на спростування такого висновку. Також суду не надано доказів, що відповідачі забезпечені іншим житловим приміщенням. Виходячи з викладеного, враховуючи, що позивач просить виселити відповідачів зі спірного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Мегабанк» до [PERSON] Та [PERSON] . Судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при подані позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed