Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) про: -визнання недійсним Договору іпотеки № 797 від 01.03.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Євгеном Михайловичем; -визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину нежитлових приміщень 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою [ADDRESS] ; -визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину нежитлових приміщень 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що з липня 1997 року по вересень 2020 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем-1. У 2009 році подружжям за спільні кошти було придбано нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою: [ADDRESS] . Однак, 01.03.2019 року відповідач-1 протиправно без згоди позивача уклав з відповідачем-1 Договір іпотеки № 797 від 01.03.2019, предметом якого є вказане нерухоме майно, в забезпечення виконання зобов`язань відповідача-1 за Договором позики, який був укладений з відповідачем-2. Позивач вважає, що оспорюваний Договір іпотеки був укладений з порушенням вимог ст. ст. 369, 578 Цивільного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст. 65 Сімейного кодексу України, оскільки згоди на укладання вказаного Договору позивач не надавала, внаслідок чого просить суд визнати його недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Оскільки спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя позивач згідно зі ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України просить поділити спірні нежитлові приміщення у рівних частинах між позивачем та відповідачем-1. Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що твердження позивача про відсутність його згоди на укладання між відповідачами Договору іпотеки не відповідають дійсності, оскільки 21.02.2019 року позивачем було надано нотаріально посвідчену згоду на отримання відповідачем-1 у позику від відповідача-2 грошових коштів в сумі, еквівалентній 10 000 доларів США, та укладання Договору іпотеки щодо спірного нерухомого майна. Відповідач-2 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що твердження позивача про відсутність його згоди на укладання між відповідачами Договору іпотеки не відповідають дійсності, оскільки 21.02.2019 року позивачем було надано нотаріально посвідчену згоду на отримання відповідачем-1 у позику від відповідача-2 грошових коштів в сумі, еквівалентній 10 000 доларів США, та укладання Договору іпотеки щодо спірного нерухомого майна. Позивач вищевказані доводи відповідачів вважає безпідставними, оскільки 18.02.2019 року між відповідачами було укладено Договір позики, за умовами якого вони домовились, що виконання зобов`язань відповідача-1 за цим Договором забезпечується Договором іпотеки щодо нежитлових приміщень 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою: [ADDRESS] , про що сторони мають укласти окремий Договір. Таким чином, на момент укладання Договору позики сторони вже дійшли згоди щодо забезпечення виконання зобов`язань шляхом укладення оспорюваного Договору іпотеки. Проте, надана відповідачами згода позивача була складена 21.02.2019 року, тобто після укладання Договору позики, в якому відповідачі погодили передачу спільного майна подружжя в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином, якщо відповідачі укладаючи Договір позики домовились про забезпечення зазначеного зобов`язання, то згода іншого співвласника мала бути оформлена станом на 18.02.2019 року. Крім того, позивач вказує на те, що надана відповідачами згода позивача від 21.02.2019 на укладання оспорюваного Договору іпотеки в порушення вимог ст. 15 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України була викладена не українською, а російською мовою. При цьому, з вересня 2018 року Республіка Білорусь змінила практику застосування статті 13 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року щодо прийняття без додаткового засвідчення (легалізації чи апостилю) документів, виданих в Україні, які пред`являються фізичними чи юридичними особами України безпосередньо до органів державної влади Республіки Білорусь. У зв`язку з цим Міністерство юстиції України поінформувало органи державної влади України стосовно застосування принципу взаємності до прийняття документів, виданих в Республіці Білорусь, які пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусі. Отже, документи, видані чи засвідчені органами державної влади Білорусі, що пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусі, мають прийматися в Україні за умови проставлення на них апостиля. Між тим, згода позивача від 21.02.2019, надана відповідачем-2, не містить ані проставленого в Республіці Білорусь апостилю, ані перекладу зазначеного документа на українську мову. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 18.07.1997 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб [NUMBER] . 05.12.2008 року між відповідачем-1 та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу, згідно з яким відповідач-1 придбав нежитлові приміщення 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою: [ADDRESS] . 18.02.2019 року між відповідачем-1 (Позичальник) та відповідачем-2 (Позикодавець) було укладено Договір позики, відповідно до п. 1 якого Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальника гроші в розмірі 272 400, 00 грн., що в еквіваленті складає 10 000, 00 доларів США. Пунктом 7 Договору позики передбачено, що виконання зобов`язань Позичальником за цим Договором забезпечується Договором іпотеки щодо нежитлових приміщень 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою: [ADDRESS] , про що сторони мають укласти окремий договір. 21.02.2019 року позивачем було надано заяву, посвідчену Кашинською Валентиною Цезарівною, нотаріусом Мінського міського нотаріального округу, за змістом якої позивач повністю розуміючи значення та правові наслідки своїх дій без будь-якого тиску заявляє про те, що надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на отримання в кредит грошових коштів в розмірі 272 400, 00 грн., що в еквіваленті складає 10 000 доларів США та на укладання Договору іпотеки в якості іпотекодателя по нежитловим приміщенням 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою: [ADDRESS] , придбаних в період шлюбу,якими буде забезпечуватись належне виконання зобов`язань за Договором займу. При цьому, позивач заявляє, що всі без виключення умови Договору займу коштів та Договору іпотеки ними визначені, узгоджені та підтверджує, що укладання таких договорів відповідає їх спільному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї. 01.03.2019 року між відповідачем-1 (Іпотекодавець) та відповідачем-2 (Іпотекодержатель) було укладено Договір іпотеки, за умовами п. 1 якого Іпотекою за цим Договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у відповідача-1 на підставі Договору позики від 18.02.2019, за яким відповідачем-1 отримано від Іпотекодержателя грошові кошти в сумі 272 400, 00 грн., що на момент укладання Договору позики складає 10 000 доларів США та зобов`язується повернути суму наданих йому грошових коштів на умовах визначених Договором позики, не пізніше 01.03.2019 року Згідно з п. 2 Договору іпотеки Іпотекодавець з метою забезпечення належного і своєчасного виконання відповідачем-1 зобов`язання, зазначеного в п. 1 Договору, передає в іпотеку Іпотекодержателю, а Іпотекодержатель приймає від Іпотекодавця в іпотеку на умовах, визначених даним Договором, нерухоме майно, зазначене в п. 5 даного Договору. Пунктом 5 Договору іпотеки визначено, що в іпотеку передається таке майно: нежитлові приміщення 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 10 Договору іпотеки згода на укладання цього Договору [PERSON] надана його дружиною, [PERSON] , справжність підпису якої на заяві посвідчено в нотаріальному порядку нотаріусом Мінського міського нотаріального округу Кашинською Валентиною Цезарівною 21.02.2019 року за реєстровим № 4-377. В подальшому, у зв`язку з невиконанням відповідачем-1 зобов`язань за Договором позики, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем-2 на підставі оспорюваного Договору іпотеки. Рішенням Суду Совєтського району м. Мінська від 25.09.2020 шлюб між позивачем та відповідачем-1 було розірвано. Мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення та застосовані норми права. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину. В даному випадку, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки. Так, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення закріплені у ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України врегульовано, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Як зазначалось судом вище, 21.02.2019 року позивачем було надано заяву, посвідчену Кашинською Валентиною Цезарівною, нотаріусом Мінського міського нотаріального округу, за змістом якої позивач повністю розуміючи значення та правові наслідки своїх дій без будь-якого тиску заявляє про те, що надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на отримання в кредит грошових коштів в розмірі 272 400, 00 грн., що в еквіваленті складає 10 000, 00 доларів США, та на укладання Договору іпотеки в якості іпотекодателя по нежитловим приміщенням 1-го поверху № 122-1, № 122-2, № 122-3 в літ. «А-10» за адресою: [ADDRESS] , придбаних в період шлюбу, якими буде забезпечуватись належне виконання зобов`язань за Договором позики. При цьому, позивач заявляє, що всі без виключення умови Договору позики коштів та Договору іпотеки ними визначені, узгоджені та підтверджує, що укладання таких договорів відповідає їх спільному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї. Отже, на момент укладання оспорюваного Договору іпотеки від 01.03.2019 позивачем було надано згоду на укладання вказаного правочину від 21.02.2019 року, що повністю відповідає вимогам ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України. Посилання позивача на те, що надана згода була складена 21.02.2019 року, тобто після укладання Договору позики, в якому відповідачі погодили передачу спільного майна подружжя в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язання, суд вважає безпідставними, оскільки в силу приписів ст. ст. 640, 585 Цивільного кодексу України право іпотеки виникає не з того моменту, коли сторони у договорі позики домовились про забезпечення виконання зобов`язань іпотекою, а виникає з моменту укладення договору іпотеки та його нотаріального посвідчення. При цьому, суд зазначає, що приписи ст. 65 Сімейного кодексу України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо кошти, одержані за договором позики, використані в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Стосовно доводів позивача про те, що згода від 21.02.2019 викладена російською мовою, суд зазначає наступне. Згідно з приписами ст. 98 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси відповідно до законодавства України, міжнародних договорів застосовують норми іноземного права. Нотаріуси приймають документи, складені відповідно до вимог іноземного права, а також вчиняють посвідчувальні написи за формою, передбаченою іноземним законодавством, якщо це не суперечить законодавству України. Прийняття нотаріусами документів для вчинення нотаріальних дій та засвідчення вірності перекладу документа нотаріусом врегульовано Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Згідно вимог до документів, відповідно до пункту 1 глави 8 «Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії» розділу І «Загальні положення» Порядку, нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом відповідної посадової особи і печаткою установи, підприємства або організації (у разі наявності) чи особи, яка видала документ; при цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім виправлене чи закреслене (пункт 2 глави 8 розділу І Порядку). Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 глави 8 «Засвідчення вірності перекладу» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку, нотаріус засвідчує вірність перекладу документа за усним зверненням заінтересованої особи, а також за клопотанням заінтересованої особи при вчиненні іншої нотаріальної дії. Згідно з підпунктом 1.2 пункту 1 глави 8 розділу ІІ Порядку, нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови, з яких або на які перекладається документ. Якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком (підпункту 2.1 пункту 1 глави 8 розділу ІІ Порядку). Відповідно до вимог ст. 17 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція 1993 року), учасницями (Договірними Сторонами) якої разом із іншими державами є Україна та Республіка Білорусь, у відношеннях один з одним при виконанні цієї Конвенції установи юстиції Договірних Сторін користуються державними мовами Договірних Сторін або російською мовою. У разі наявності міжнародного договору з питань надання правової допомоги в цивільних справах, чинного у відносинах між Україною та іноземною державою, використовується Інструкція про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 року № 1092/5/54 (далі - Інструкція). Таким міжнародним договором між Договірними Сторонами Республікою Білорусь та Україною, є Конвенція 1993 року. Відповідно до пункту 8.4 розділу VIII «Особливості виконання Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 22.01.1993 року та Протоколу до неї 1997 року» Інструкції, з урахуванням ст. 17 Конвенції 1993 року в редакції Протоколу 1997 року, доручення чи документи за результатами виконання доручень складаються російською мовою. Заява від 21.02.2019 року позивача [PERSON] видана в Республіці Білорусь, була викладена російською мовою, а не білоруською мовою, що відповідає вимогам ст. 17 Конвенції 1993 року та пункту 8.4 розділу VIII Інструкції. Також слід зазначити, що у заінтересованих осіб (сторін правочину) були відсутні усні чи письмові звернення або будь які інші клопотання при укладенні договору іпотеки, щодо засвідчення нотаріусом перекладу на українську мову заяви від 21.02.2019 року позивача [PERSON] . Сторони правочину вільно володіють російською мовою, а тому текст заяви від 21.02.2019 року був їм чітко зрозумілим. Таким чином, приватним нотаріусом Остапенком Є.М., враховуючи відповідність вимогам глави 8 «Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії» розділу І «Загальні положення» Порядку, був прийнятий документ - заява від 21.02.2019 року позивача [PERSON] , для вчинення нотаріальної дії - укладення Договору іпотеки № 797 від 01.03.2019 року. Оцінюючи аргументи позивача щодо відсутності апостилю на заяві позивача від 21.02.2019 про надання згоди на укладання оспорюваного Договору іпотеки, суд зазначає наступне. Так, позивач наполягаючи на тому, що його згода від 21.02.2019 року на укладання оспорюваного Договору іпотеки має бути обов`язково посвідчена апостилем, не посилається на жодний нормативно-правовий акт чи міжнародний договір, який вимагав би легалізації офіційних іноземних документів, виданих на території Республіки Білорусь. Разом з тим, положеннями ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Згідно з частиною 1 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, учасницями якої разом з іншими державами є України та Республіка Білорусь, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 100 Закону України «Про нотаріат» документи, які складено за кордоном з участю іноземних органів влади або які від них виходять, приймаються нотаріусами без легалізації у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. Дійсно, на сайті Міністерства юстиції України розміщена інформація від 02.04.2019 року 17:43 (https://minjust.gov.ua/news/ministry/z-veresnya-2018-roku-bilorus-priymae-dokumenti-vidani-v-ukraini-za-umovi-prostavlennya-na-nih-apostilya/), на яку посилається позивач, про те, що У зв`язку зі зверненнями заінтересованих осіб Міністерство юстиції України повідомляє, що з вересня 2018 року Білоруська Сторона змінила практику застосування статті 13 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року щодо прийняття без додаткового засвідчення (легалізації чи апостилю) документів, виданих в Україні, які пред`являються фізичними чи юридичними особами України безпосередньо до органів державної влади Республіки Білорусь. Відтак, документи, виготовлені чи засвідчені установою чи спеціально уповноваженою на це особою в межах їх компетенції і за встановленою формою та скріплені гербовою печаткою в Україні, якщо вони подаються на території Республіки Білорусь безпосередньо фізичними чи юридичними особами України, приймаються на території цієї держави за умови проставлення на них апостилю відповідно до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року. Зазначена вимога на підставі статті 13 Конвенції не застосовується до документів, що направляються установами юстиції в рамках надання правової допомоги у цивільних, сімейних чи кримінальних справах на підставі цієї Конвенції. У зв`язку з цим Міністерство юстиції України поінформувало органи державної влади України стосовно застосування принципу взаємності до прийняття документів, виданих в Республіці Білорусь, які пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусі. Отже, документи, видані чи засвідчені органами державної влади Білорусі, що пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусі, мають прийматися в Україні за умови проставлення на них апостиля. Порядок проставлення апостиля та прийняття документів для проставлення апостиля територіальними органами Міністерства юстиції: https://minjust.gov.ua/dep/ddr/poryadok-prostavlennya-apostilya. Роз`яснення щодо застосування міжнародних договорів України про правову допомогу в частині, що стосується скасування вимоги легалізації офіційних документів, виданих компетентними органами Договірних Сторін (лист Мін`юсту від 11.05.2010 р. «26-26/291). Разом з тим, вказана інформація була оприлюднена Міністерством юстиції України вже після того, як було укладено оспорюваний Договір іпотеки і має рекомендаційний характер. Інших нормативно-правових актів, які б встановлювали те, що документи, видані чи засвідчені на території Республіки Білорусь мають прийматися в Україні виключно за умови проставлення на них апостилю позивачем зазначено не було. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що документи, видані чи засвідчені на території Республіки Білорусь, що пред`являються на території України безпосередньо фізичними та юридичними особами Білорусі, мають прийматися в Україні без проставлення на них апостилю. При цьому, слід зазначити, що під час судового розгляду даної справи представник позивача наголосив на тому, що позивач взагалі не підписувала заяву від 21.02.2019 року про надання згоди на укладання оспорюваного Договору іпотеки. Однак, вказані доводи представника позивача суд оцінює критично, оскільки вказана заява нотаріально посвідчена, доказів на підтвердження того, що позивач зверталась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення суду не надано, заяв та клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи під час розгляду справи не заявлялось. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність правових підстав, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного Договору іпотеки недійсним, у зв`язку з чим відмовляє у вказаній частині позовних вимог. Як наслідок, суд відмовляє у задоволенні похідних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя. Питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed