Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 14.11.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання в зв'язку з припиненням шлюбних відносин в період з 01.01.2000 року по 07.04.2014 року та визнання за нею права власності на нерухоме майно задоволено частково, визнано особистою приватною власністю офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В решті позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.10.2010 року удаваною угодою відмовлено. 20.11.2014 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] подала заяву про ухвалення додаткового рішення у цій справі, зазначивши, що судом при постановленні даного рішення не було вирішено питання, щодо додаткової вимоги, яка була заявлена в порядку збільшення позовних вимог, про визнанння недійсним одностороннього правочину. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом заяву підтримала та просить її задовольнити. Представник позивача за первісним позовом в задоволенні даної вимоги просить відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небуть позовної вимоги з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Судом встановлено, що в ході розгляду справи 16.10.2014 року [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог по зустрічному позову, в якій він зазначив, що приватним нотаріусом [PERSON] надано суду копію згоди подружжя на купівлю нерухомого майна від 27.10.2010 року. Так як його письмова згода надавалась на удавану угоду купівлі-продажу офісного приміщення по [ADDRESS] його дружиною [PERSON] у особисту приватну власність, у нього не було внустрішньої волі на укладення цього одностороннього правочину, а тому просить визнати недійсним цей односторонній правочин - його згоду на купівлю нерухомого майна в особисту приватну власність [PERSON] від 27.10.2010 року. З урахуванням того, що сторони з підстав зазначеної вимоги подавали докази, давали пояснення та допитувалась в якості свідка приватний нотаріус [PERSON], суд вважає за можливе і необхідне ухвалити додаткове рішення виходячи з наступного: - відповідно до ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторнніми та дво чи багатосторонніми, при цьому одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може стверджувати обов'язки лише для особи яка його вчинила. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Закону, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій Законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених Законом. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] 27.10.2010 року уклав односторнній правочин, а саме згоду подружжя на купівлю нерухомого майна відповідно до якої підтвердив той факт, що його дружина [PERSON] придбаває офісне приміщення, що знаходится в [ADDRESS] за її особисті кошти і воно буде належати їй на праві особистої приватної власності, а він на час укладення правочину не має і в майбутньому не матиме ніяких матеріальних, моральних претензій щодо вищевказаного нерухомого майна. Він, тобто [PERSON], підтвердив, що діє вільно, цілеспрямовано, свідомо та добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного та бажає реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляється щодо обставин викладених у цій заяві, діючи без впливу, обману, у нього відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов цієї згоди, він однаково розуміє значення цієї згоди, умови та її правові наслідки та ствердив, що вона не є фіктивною та удаваною. Йому також відомі умови договру купівлі-продажу нерухомого майна. При укладенні даного правочину нотаріусом роз'яснено зміст ст.ст. 60, 65 СК України. Допитана в судовому засіданні як свідок приватний нотаріус [PERSON] категорично підтвердила добровільність подання [PERSON] такої згоди. Підстав вважати інакше на момент укладення такого правочину у неї не було і ніяких сумнівів щодо помилковості з будь-яких підстав у неї не виникало. Відповідно до п.п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання Закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисні дії однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях особи, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під цим впливом. Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Суд, перевіривши доводи сторін, з'ясувавши характер та суть заявлених вимог, норм права, якими вони регулюються, приходить до висновку про відмову в задовленні вищевказаної вимоги через її недоведеність та безпідставність. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed