Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку в порядку відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 500000грн. та витрати на оплату правничої допомоги. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 15.06.2016р. він перебував під слідством та судом за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. 21.02.2017р. Звенигородським судом винесено вирок, яким його виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05.10.2018р. даний вирок залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 19.09.2019р. вирок Звенигородського районного суду від 21.02.2017р. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 05.10.2018р. залишено без змін. Незаконними діями органів прокуратури та національної поліції йому завдано моральних страждань, які полягали у обмеженні його у праві вільного пересування, оскільки він два місяці перебував під домашнім арештом, негативних наслідків для його підприємницької та громадської діяльності, для його іміджу, зниження його авторитету. Вказує, що внаслідок вказаних подій його дружина стала нервувати у зв`язку з чим їй було надано другу групу інвалідності, що негативно вплинуло на його моральний стан. Вважав, що розмір моральної шкоди має бути обрахований із застосуванням мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством і судом і у подвійному розмірі мінімальної заробітної плати за час перебування під домашнім арештом. Окрім того, він розраховувався із адвокатом за надання йому правової допомоги під час розгляду кримінальної справи і за складання позову у даній справі. 25.05.2020 відповідачем - ГУНП в Черкаській області подано відзив, який мотивований тим, що позивачем не обґрунтовано тим, що позивачем не надано доказів застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, не доведено наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, не надано розрахунку суми такої шкоди. Крім того вказав, що період перебування позивача під слідством складає з 15.06.2016р. (повідомлення про підозру) по 05.10.2018р. (набрання вироком законної сили). Також відповідач вказав, що витрати на правову допомогу не підтверджені належними доказами. Враховуючи наведене, просив у задоволенні позову відмовити. 22.05.2020 відповідачем - Державною казначейською службою України подано відзив, який мотивований тим, що на підставі наданих позивачем доказів неможливо встановити дійсність моральних страждань позивача, причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, не надано доказів взаємозв`язку отримання дружиною позивача інвалідності з притягненням його до кримінальної відповідальності. Крім того вказав, що згідно довідки ГУ ДПС у Черкаській області не вбачається зменшення доходів позивача у вказаний період. Враховуючи наведене, просив у задоволенні позову відмовити. 28.05.2020 року відповідачем - Прокуратурою Черкаської області подано відзив, який мотивований тим, що позивач не надав до суду будь-яких доказів у частині вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми. Крім того, ним не подано доказів щодо того, що він був позбавлений права займатись вихованням дітей, обмежений у праві вільного пересування, що негативно відобразилося на підприємницькій та в громадській діяльності тощо, які б були підставою для визначення розміру моральної шкоди у вказаній ним сумі. До позову позивачем не долучено доказів, що його дружина [PERSON] тривалий час хворіла, є інвалідом II групи та це пов`язано з заподіянням йому моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Враховуючи наведене, просили у задоволенні позову відмовити. 28.05.2020 позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказано про безпідставність та необґрунтованість відзивів відповідачів. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 06.05.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачам за юридичною адресою було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї, які вони отримали, що підтверджується поштовим повідомленням. Відповідач - Прокуратура Черкаської області правом на подання відзиву не скористалася. Відповідачами заяв про участь у судовому засіданні не подано, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надіслано. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, дійшов до наступних висновків. 08.04.2016р. за місцем проживання позивача слідчим СВ Звенигородського відділу НП ГУ НП в Черкаській області, за дорученням старшого слідчого слідчого управління головного управління національної поліції України в Черкаській області було проведено обшук на підставі ухвали слідчого-судді про проведення обшуку, ухваленої при розгляді клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Черкаській області по матеріалах досудового слідства в кримінальному провадженні № 1201625000000104 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.03.2016 року. В процесі обшуку було вилучено макети мін, гранат, автомата « Калашникова », пусті гільзи від бойових патронів, які я надавав для використання як наочності на уроках «Захисту Вітчизни» в школі ім.. Т. Шевченка, стартові пістолети. 15.06.2016р. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.263 КК України. 16.06.2016 Придніпровським районним судом м. Черкаси винесено ухвалу про застосування відносно позивача запобіжного заходу у виді домашнього арешту на період з 16.06.2016року по 16.08.2016року. Звенигородський районний суд розглянув справу № 694/930/16-к по обвинуваченню позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.263 КК України та постановив виправдувальний вирок від 21.02.2017 року, відповідно якого визнав [PERSON] не винуватим та виправдав за недоведеністю його вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05.10.2018 року по справі 694/930/16-к, провадження 11-кп/793/23/18, вирок Звенигородського районного суду залишений без змін. Ухвалою Верховного Суду в складі колегії Другої палати Касаційного кримінального суду від 19.09.2019 року по справі №694/930/16-к, провадження №51-155 км вказаний виправдувальний вирок Звенигородського районного суду від 21.02.2017 року та ухвала апеляційного суду Черкаської області від 05.10.2018 року по справі 694/930/16-к, провадження 11-кп/793/23/18, залишений без змін, а касаційна скарга прокурора залишена без задоволення. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено з 01.01.2020 мінімальну заробітну плату у розмірі 4723грн. Разом з тим суд не погоджується з доводами позивача стосовно періоду перебування під слідством і судом. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Визначаючи строк перебування позивача під судом і слідством, суд виходить з того що 15.06.2016р. позивачу було повідомлено про підозру, а 05.10.2018р. виправдувальний вирок набрав законної сили. Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції. Відтак розрахунок спричиненої шкоди повинен визначатися наступним чином: 28 міс. х 4723грн. = 132244грн. Підстав для стягнення подвійного розміру шкоди за час перебування під домашнім арештом суд не вбачає. Доводи щодо більшого розміру моральної шкоди суд вважає непереконливими. Так, доводи позивача щодо того, що він не мав змоги займатися підприємницькою діяльність, внаслідок перебування під домашнім арештом на протязі двох місяців, спростовуються довідкою ГУ ДПС у Черкаській області (а.с. ) з якої вбачається, що дохід позивача за вказаний період у порівнянні з іншими не зменшився, відтак, суд вважає, що вказана обставина не вплинула підприємницьку діяльність позивача. Щодо доводів позивача стосовно отримання його дружиною інвалідності внаслідок нервування, суд зауважує, що до позову позивачем не долучено доказів, що його дружина [PERSON] тривалий час хворіла, є інвалідом II групи та це пов`язано з заподіянням йому моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Тому дану обставину суд вважає недоведеною. Щодо решти доводів на обґрунтування спричиненої шкоди, то суд вважає достатнім для відшкодування суму в розмірі мінімального розміру заробітної плати. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відтак ДКС України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідний орган казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц (провадження № 61-13907св18) та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18). Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу судом враховано наступне. Враховуючи, що витрати на правову допомогу [PERSON] здійснив у зв`язку з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, відшкодування таких витрат передбачено у пункті 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому такі витрати незалежно від того, на якій стадії розгляду кримінальної справи вони були понесені, підлягають відшкодуванню позивачу. Разом з тим, в підтвердження понесення таких витрат позивачем надано лише довідку адвоката Гуденка Є.А., що не є належним доказом. Позивачем не надано договору про надання правової допомоги, акта приймання-передачі виконаних робіт та документів, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відтак суд приходить до переконання, що вимоги в цій частині не підтверджені належними доказами, а відтак не підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову, не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Отже, суд прийшов до висновку щодо необхідності стягнення з ДКС на користь позивача 132244грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, в решті позову - слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами. Оскільки, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, витрати пов`язані з розглядом даної справи, а саме витрати на правову допомогу, суд стягує з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 396.75грн.. На підставі викладеного

Outcome: partial