Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 28 січня 2014 року позов [PERSON] задоволено: визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки БМВ 7281 ЗНГ, 2000 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], від 15 березня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на вказаний автомобіль (зареєстрований в Сімферопольському МРЕВ при УДАІ ГУМВС України в АРК на ім'я [PERSON]); стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1 344 грн. 70 коп. (а.с.64-66). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 71-76). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 15 березня 2013 року у м. Орджонікідзе Дніпропетровської області між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в усній формі було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого останній продав позивачеві автомобіль марки БМВ 7281 ЗНГ 2000 року випуску, державний номер [NUMBER], який зареєстрований на ім'я [PERSON], який його продав іншій особі, а та в свою чергу автомобіль продала [PERSON] - відповідачеві по справі, а відповідач в свою чергу продав автомобіль позивачеві - [PERSON] Вказаний автомобіль був придбаний позивачем у відповідача за 13000 (тринадцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті складає 108 тис. грн. Вказана обставина підтверджується розпискою від 15 березня 2013 року, яку надав [PERSON] при продажі автомобіля позивачеві. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу не суперечить закону, не порушує права і свободи чи інтереси інших осіб, а сторони домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу транспортного засобу і виконали його, але відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, тому суд згідно з ч. 3 ст. 334, ч.2 ст. 220 ЦК України визнати його дійсним. Вказані висновки зроблені судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, однак всупереч даній нормі закону договір купівлі-продажу було укладено особою, яка не мала права на здійснення даного правочину: у матеріалах справи відсутні докази про те, що [PERSON] є власником спірного транспортного засобу, або мав право на розпорядження ним чи його відчуження. Згідно із ст. 358 ЦК України тільки власнику майна належить право продажу. Відповідно ч. 4 ст. 334, ч.1 ст. 210 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно із абзацом 2 п. 13 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року: «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін». Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом першої інстанції у справі встановлено не було, зокрема в матеріалах справи відсутні докази ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину Таким чином, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, постановлені з порушенням норм матеріального права (не застосовано закон, який підлягає застосуванню), що згідно із п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed