Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . З дозволу власника, в житловому будинку зареєстрована відповідач у справі. Вказує, що відповідач з квітня 2015 року в будинку по [ADDRESS] не проживає, а її реєстрація у квартирі позбавляє позивача належним чином використовувати свою власність. З посиланням на норми ст. 405 ЦК України позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом будинком [ADDRESS] . Заперечення відповідача. Відповідач відзив на позов не подала. Фактичні обставини, встановлені судом. Предметом даного позову є захист права власності на житло, яке знаходиться у приватній власності позивача і це регулюються цивільним законодавством. Судом встановлено та підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що [PERSON] є власником цілого житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 110,1 кв.м., житловою площею 66,2 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 414428407104. В житловому будинку [ADDRESS] зареєстрована з 27.06.2014 також відповідач у справі [PERSON] . Мотивувальна частина рішення. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Так, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п. 39 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2\~ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки вичерпного переліку поважних причин відсутності житлове законодавство не встановлює, тому дане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. При цьому, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав. Судом встановлено, що відповідач проживала у будинку позивача, у встановленому законом порядку вселилась туди як член сім`ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в будинку по [ADDRESS] . Згідно відповіді начальника Ковельського ВП ГУНП у Волинській області від 05.04.2019 на заяву [PERSON] з приводу підтвердження факту не проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] , була надана відповідь про те, що опитати [PERSON] не виявилось можливим, оскільки остання проживає в АР Крим. Відповідач втратила\~інтерес до\~даного житла,\~з 2015\~року не\~проживає в\~будинку за\~місцем реєстрації,\~добровільно вибула\~на інше\~місце проживання в АР Крим, плату за користування житлом не здійснює, при цьому позивачем доведено факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. За вказаних\~обставин,\~у відповідності до ст. 405 ЦК України, відповідача слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Судові витрати залишити за сторонами.

Outcome: approved