Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 10.02.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з втратою професійної працездатності, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків у розмірі 170 000 грн. Вказує, що він пропрацював 36 років 6 місяців (з 07.04.1989 по 03.07.2000, з 03.07.2000 по 02.01.2009) на різних посадах ПрАТ «ПівнГЗК», а саме: машиністом бульдозера, електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на кар`єрній поверхні 5 розряду дільниці №20 на Ганнівському кар`єрі, які характеризуються перевищенням граничного допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У 2000 йому було встановлено професійні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від впливу загальних вібрацій з вираженим синдромом церебрально-периферичної ангіодистонії ускладненим перенесеним ГПМК по ішемічному типу в правій СМА, лівосторонній гемісиндром, помірний вестибуло-мозочковий синдром на фоні гіпертонічної хвороби третьої стадії, атеросклерозу МАГ, полірадикулопатії на шийному і поперековому рівнях з вираженим статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, прогресуючою нейродистрофією у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., остеартрозу ліктьових та колінних суглобів ПФ 1-2 ст.; двостороння нейросенсорна приглухуватість 1 стадії. Крім того, по факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 28.04.2000, в якому вказано, що позивач, працюючи на підприємстві відповідача протягом 12 років 11 місяців, [PERSON] працював в умовах випливу шкідливих факторів на організм загальної вібрації від 100/108 дБ при ГДР - 104 дБ, рівень шуму 80/85 дБ при ГДР - 80 дБ. Довідкою МСЕК від 22.05.2000, йому первинно було встановлено 25% втрати професійної працездатності, та при повторному огляді 29.04.2004 встановлено 35% втрати професійної працездатності, та 15.05.2006 безстроково було встановлено 35% витрати професійної працездатності з них: 25% - вібраційна хвороба, 10% - туг. За висновком МСЕК він потребує медичного лікування, ВМП. У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Окрім того, в зв`язку з хворобою він змушений багато часу проводити у лікарнях, де незадовільні умови для життя, побутові незручності, приймати велику кількість ліків. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача, просить стягнути з ПрАТ 170 000 грн. моральної шкоди. Стислий виклад заперечень відповідача. 10.03.2020 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву. Вказує, що позивач добровільно обрав роботу, міг звільнитися у будь-який час, також позивач був попереджений та обізнаний з шкідливими умовами праці, тому за таких умов праці відповідач надавав [PERSON] встановлені чинним законодавством і колективними договорами пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 тощо. Наявність шкідливих умов праці є об`єктивною на деяких робочих місцях згідно законодавства, гігієнічної класифікації праці. Також зазначає, що причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого позивача, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника в шкідливих умовах праці. Крім того вказує, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральних страждань. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача. Представник відповідача Доценко Т .Ю . в судове засідання не з`явилась, надала суду відзив, в якому в задоволені позовних вимог просить відмовити. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 11-00 год. 05.03.2020. 05.03.2020 відкладено розгляд справи на 11-00 год. 07.04.2020, за клопотанням представника відповідача Доценко Т.Ю. про відкладення розгляду справи, у зв`язку з наданням часу для підготовки відзиву на позов. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] в проміжок часу з 07.04.1989 по 02.01.2009 працював на ПрАТ «ПівнГЗК» за спеціальностями: машиніст бульдозера, електрослюсар черговий та з ремонту устаткування на кар`єрній поверхні 5 розряду дільниці №20 на Ганнівському кар`єрі, загальний стаж роботи позивача 16 років 6 місяці, з них: 12 роки 11 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5-10). У 2000 році Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини встановлено наявність у позивача професійних захворювань: вібраційна хвороба другої стадії від впливу загальних вібрацій з вираженим синдромом церебрально-периферичної ангіодистонії ускладненим перенесеним ГПМК по ішемічному типу в правій СМА, лівосторонній гемісиндром, помірний вестибуло-мозочковий синдром на фоні гіпертонічної хвороби третьої стадії, атеросклерозу МАГ, полірадикулопатії на шийному і поперековому рівнях з вираженим статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, прогресуючою нейродистрофією у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., остеартрозу ліктьових та колінних суглобів ПФ 1-2 ст.; двостороння нейросенсорна приглухуватість 1 стадії, що підтверджується п. 12 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 28.04.2000, медичними епікризами та виписками (а.с. 14-24). Відповідно до п.п. 14, 15, 16 Акту розслідування, причиною виникнення хронічних професійних захворювань від 28 квітня 2000 року, позивач [PERSON] працюючи на підприємстві відповідача протягом 12 років 11 місяців в умовах випливу шкідливих факторів на організм загальної вібрації від 100/108 дБ при ГДР - 104 дБ, рівень шуму 80/85 дБ при ГДР - 80 дБ. Причиною професійного захворювання позивача є недосконалість конструкцій, відсутність надійних вібросистем. З метою ліквідації і запобігання виникненню хронічного професійного захворювання пропонується головному інженеру [PERSON] : забезпечити своєчасний ремонт та проведення технічного обслуговування дорожньо-будівельної техніки (а.с. 14). Довідкою МСЕК від 22.05.2000, [PERSON] первинно було встановлено 25% втрати професійної працездатності, та при повторному огляді 29.04.2004 встановлено 35% втрати професійної працездатності, та останній раз довідкою МСЕК 15.05.2006 безстроково встановлено 35% витрати професійної працездатності з них: 25% - вібраційна хвороба, 10% - туг., за висновками якої [PERSON] потребує медичного лікування, ВМП. Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави, що передбачено ст.3 Конституції України. Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частина 4 ст. 43, ч.1 ст. 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Вирішуючи спір, що склався між сторонами, суд виходить із законодавства,що діяло на момент первинного встановлення позивачу втрати працездатності в 2000 році, а саме ст.12 Закону України «Про охорону праці» в первинній редакції від 14.10.1992, згідно якої відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до вимог ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній форміза рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.04.2000, як вказувалось раніше, підставою для встановлення професійного захворювання [PERSON] послужило те, що позивач пропрацював 12 років 11 місяців на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів на ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с.4), показники яких перевищували гранично допустимий рівень, а саме: загальної вібрації від 100/108 дБ при ГДР - 104 дБ, рівень шуму 80/85 дБ при ГДР - 80 дБ. Оскільки [PERSON] працював більше 12 років на підприємстві відповідача, рекомендовано згідно п. 16 акту пропонується головному інженеру [PERSON] : забезпечити своєчасний ремонт та проведення технічного обслуговування дорожньо-будівельної техніки. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення потерпілому [PERSON] в результаті отриманого на виробництві професійного захворювання, моральної шкоди. Згідно роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що позивач працював на підприємстві відповідача всього 12 років 11 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності 35 %, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 52 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. При цьому, суд зазначає, що підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно до пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку. Суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача про добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, оскільки добровільне виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому суд вважає необхідним, при частковому задоволенні позову, стягнути з відповідача судовий збір в сумі 840,80 грн. на користь держави. На підставі ст.43 Конституції України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial