Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі Банк) 18.12.2013 року звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] районного сектору управління ДМС у Житомирській області, третя особа без самостійних вимог [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. У позовній заяві зазначено, що 13.05.2008 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір (надалі Кредитний договір), за умовами якого, [PERSON] отримала кредит в розмірі 104250 гривень під 20,04% річних на суму залишку заборгованості строком повернення до 12.05.2018 р., з обовязком щомісячного погашення кредиту. У забезпечення зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором, того ж дня, 12.05.2018 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якому майновий поручитель передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок №1 по вулиці Каштановій в смт. Брусилові Житомирської області. Посилаючись на порушення позичальником умов Кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, а також на порушення договору іпотеки, що виявилось у реєстрації місця мешкання у предметі іпотеки інших осіб без згоди іпотекодержателя, просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки іпотекодержателем з укладанням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки з початковою ціною продажу предмету іпотеки на підставі проведеної оцінки майна субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Також просив виселити відповідачів із вказаного житлового будинку та зобовязати орган міграційної служби зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник Банку конкретизуючи підставу позовних вимог, зазначив, що Банк мав на увазі та просить звернути стягнення шляхом здійснення процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Крім того, 04.08.2015 року Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості по Кредитному договору, зазначивши, що відповідачка не виконує своїх зобовязань з повернення кредиту через що утворилась заборгованість в розмірі 296413,26 гривень. Посилаючись на договір поруки від 13.05.2008 р., укладений між Банком та [PERSON] у забезпечення виконання зобовязань [PERSON] по Кредитному договору, Банк просив стягнути вищезазначену суму заборгованості по Кредитному договору солідарно з [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 12.04.2016 року позовні вимоги Банку обєднані в одне провадження. Представник Банку у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з заявлених у позовах підстав, надав пояснення, згідно яким, окрім того, зазначив, що зобовязання [PERSON] по Кредитному договору визначались необхідністю своєчасного, відповідно до Графіку погашення заборгованості, внесення щомісячного платежу в сумі 2403,17 гривень, який, натомість, відповідачка вносила не регулярно, іноді не у повному обсязі, іноді з перевищенням вказаної суми, але на недовнесені суми платежу нараховувалась неустойка у виді пені. Ця неустойка, відповідно до умов договору, при наступних платежах, погашалась в першу чергу, як встановлено Кредитним договором, що призвело до накопичення прострочених зобовязань по тілу кредиту, відсоткам та пені. Розяснити принцип нарахування пені, застосований у розрахунку заборгованості позичальника [PERSON] по кредиту, який долучений до позову про стягнення заборгованості, з огляду на його суттєву відмінність від розрахунку, що долучений до позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, він не може. Розмір заборгованості по кредиту вважає суттєвим і співмірним з вартістю предмета іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки, просив суд визначити спосіб реалізації майна, передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена. Від її імені, на підставі довіреності, у судовому засіданні діяла її представник відповідачка [PERSON], яка позовні вимоги Банку не визнала, подала зустрічний позов про визнання недійсним Договору іпотеки. У позовній заяві зазначила, що вже після укладення Договору іпотеки з іпотекодавцем і власником майна [PERSON], співвласником житлового будинку №1 по вулиці Каштановій в смт. Брусилів стала вона [PERSON] Право спільної часткової власності виникло в неї після того, як рішенням суду встановлено порушення її прав під час приватизації будинку [PERSON] і за нею було визнано право власності на 1/2 його частину. Таким чином, вважає, що право власності на частину будинку вона отримала шляхом приватизації, тобто, від органу місцевого самоврядування і, оскільки стороною договору іпотеки вона не є і не повинна відповідати своїм майном по визначеним цим договором зобовязанням, Договір іпотеки має бути визнаний недійсним, як такий, що не передбачає всіх істотних умов. Зустрічний позов обґрунтований нормами статей 509, 638 Цивільного кодексу України, що визначають підстави виникнення зобовязань з договорів та статтями 3, 17, 18, 23 Закону України «Про іпотеку». Надаючи пояснення у судовому засіданні, [PERSON] та її представник не визнали позовних вимог Банку та наполягали на задоволенні зустрічного позову, пояснивши також, що щомісячні платежі по кредитному договору вносились в повному обсязі, а наявність заборгованості про яку стверджує Банк, є наслідком застосування Банком, всупереч закону та рішенню суду, підвищеної відсоткової ставки, а також непогодженим з позичальником розподіленням грошових коштів, що вносились в касу Банку в якості щомісячного платежу. Так, частина цих коштів Банком направлялась на погашення заборгованості по кредитній картці по іншому кредитному договору. Надали альтернативний розрахунок внесення платежів, згідно якому всі платежі вносились щомісячно. Вважають, що пеня не може бути застосована до [PERSON] ще з тих підстав, що вона має статус тимчасово переміщеної особи та згідно Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» пеня на її заборгованість нараховуватись не може. В той же час повідомили, що з липня 2014 року платежі по Кредитному договору дійсно припинені, оскільки [PERSON] не має необхідних матеріальних коштів. Проте оскільки фактично нею погашено близько 224 тисяч гривень з отриманих в касі банку 100 тисяч, зобовязання вважають виконаним. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, подали письмові заяви до суду про невизнання позовних вимог Банку та підтримання зустрічного позову [PERSON], просили проводити судовий розгляд за їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] районного сектору УДМС України в Житомирській області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Почувши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані по справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. 13.05.2008 року між Банком та [PERSON] укладено Кредитний договір, за умовами якого, [PERSON] отримала кредит в розмірі 116750 гривень під 20,04% річних на суму залишку заборгованості зі строком повернення коштів до 12.05.2018 р. Повернення коштів має відбуватись щомісяця в період з 25 по 30 число шляхом внесення щомісячного платежу в сумі 2403,17 гривень, до складу якого входять винагорода за резервування, відсотки за користування, тіло кредиту. Для внесення коштів Банк відкриває рахунок 29096059034092. При порушенні строків виконання зобовязань позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки. Пунктом 3.2. Кредитного договору передбачено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту розподіляються у наступній послідовності: 1. витрати обумовлені п.2.2.9., 2.3.8 Кредитного договору (оплата представницьких послуг); 2. погашення пені; 3. погашення простроченої комісії; 4. простроченої винагороди; 5 погашення прострочених відсотків; 6.погашення простроченої заборгованості за кредитом. У забезпечення зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором, того ж дня, 12.05.2018 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якому майновий поручитель передав в іпотеку житловий будинок №1 по вулиці Каштановій в смт. Брусилові Житомирської області, який належить йому на праві власності на підставі свідоцтва №37 від 24.10.1994 р., виданого виконкомом [PERSON] селищної ради. Згідно п.18.8.1. Договору іпотеки, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконанні. Вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 150000 гривень. З матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що житловий будинок, переданий в іпотеку не був придбаний за рахунок кредитних коштів, а належав іпотекодавцеві задовго до укладення Кредитного договору з підстав його приватизації, згідно свідоцтву про право власності №37 від 24.10.1994 р., виданому [PERSON] селищною радою. Згідно рішенню Брусилівського районного суду Житомирської області від 21.01.2013 р. було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання вказаного вище свідоцтва про право власності на будинок №37 від 24.10.1994 р. та відповідного рішення виконкому селищної ради частково недійсними та про визнання за [PERSON] права власності на ? частину переданого в іпотеку житлового будинку. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2013 р. вказане вище рішення Брусилівського районного суду залишено в силі з мотивів того, що права [PERSON] при приватизації будинку були порушені оскаржуваними актами органу місцевого самоврядування, а права Банку оскаржуваним судовим рішенням не порушені, оскільки в силу ст.23 Закону України «Про іпотеку», обтяження спірного житлового будинку іпотекою є дійсним й для позивачки, яка несе всі обовязки іпотекодавця за іпотечним договором у тому ж обсязі і тих умовах, що існували до набуття нею права власності на ? частку\~ цього будинку. Визнання за [PERSON] права власності на ? частину цього будинку не змінює умов іпотечного договору та не є підставою для виключення запису про обтяження з реєстру заборон відчуження нерухомого майна. У судовому засіданні за заявою представника Банку, визнаною стороною відповідачів судом встановлено той факт, що до винесення вищевказаного судового рішення, під час укладення Договору іпотеки, [PERSON] надавала [PERSON] письмову нотаріально погоджену згоду не укладення цього правочину. Згідно договору поруки від 13.05.2008 р., укладеного між Банком та [PERSON], останній зобовязався солідарно відповідати перед Банком по зобовязаннях [PERSON], що виникли з кредитного договору від 13.05.2008 р., по якому видано кредит в сумі 104250 гривень. У подальшому, під час виконання зобовязань по Кредитному договору [PERSON] не завжди дотримувалась графіку погашення кредиту, який є додатком до Кредитного договору. На підставі досліджених платіжних квитанцій та чеків про внесення готівки, що були надані [PERSON] встановлено, що згідно цих документів, на виконання умов Кредитного договору [PERSON] у 2008 році вносились всі передбачені договором платежі. Проте, у 2009 році такі платежі здійснювались: за січень частково, за березень частково в сумі 1150 гривень, квітень - 600 гривень, травень - 1300 гривень, червень - 253,15 гривень, серпень - 2150 гривень, жовтень 1948,97 грн., листопад 1851,67 гривень. Так само у 2010 році щомісячний платіж неодноразово вносився не в повній мірі: за лютий - 2157,63 грн., за квітень 2062,44 грн., за червень 2051,65 грн. Аналогічні порушення графіку погашення заборгованості мали місце у 2012 році, коли, зокрема, сума погашення за березень склала 1600 гривень, за жовтень 2000 гривень, за листопад 1850 гривень. У 2013 році відсутня квитанція за грудень. У 2014 році після серпня платежі не сплачувались взагалі, включно по теперішній час (Т.1 а.с.80-83, Т.2 а.с.108-113, 133, Т.3- оглянуті в суді матеріали справи №2/275/34/2013 а.с.73-77). Таким чином, встановлено факт неналежного виконання умов кредитного договору, що призвело до накопичення пені та заборгованості по кредиту і відсоткам. Згідно розрахунку заборгованості, долученого Банком до позовної заяви від 18.12.2013 р., заборгованість по кредитному договору станом на 15.11.2013 р. складає 192273,25 грн., з яких заборгованість за кредитом 87958,17 грн., заборгованість за відсотками 61875,01 гривень, заборгованість з комісії 8107,97 грн., заборгованість з пені 34332,1 грн. Згідно цьому розрахунку, при обрахуванні застосовувалась відсоткова ставка 20,04% річних. Згідно розрахунку, долученого Банком до позову про стягнення від 04.08.2015 р., станом на 22.05.2015 р. заборгованість визначена сумою 296413,26 гривень, з яких: за кредитом 80818,17 грн., за відсотками 84509,03 грн., з комісії 13614,77 грн., з пені 103118,28 грн. При обрахунку застосовано ставку у 20,04% річних. Звірянням обох розрахунків встановлено їх суттєві відмінності за ті періоди, що охоплюються обома розрахунками. Так, при звірці, вибірково, стану заборгованості на 18.08.2008 року встановлено, що за однакових даних про розмір заборгованості за кредитом та відсотками, сума пені в першому розрахунку вказана у сумі 18 гривень, у наступному - 42,8 грн. У подальшому суми пені різняться в обох розрахунках і на кінець періоду, вказаного у першому розрахунку, станом на 31.10.2013 р. складають\~ 34332,1 грн. в першому та 92717,23 грн. в другому розрахунку за однакових значеннях розміру заборгованості по кредиту та відсоткам. Отже розмір пені у наступному розрахунку суттєво відрізняється в бік збільшення, порівняно з першим розрахунком пені. Представник Банку у судовому засіданні утруднився пояснити причини, через які другим розрахунком суттєво збільшено розмір пені за ті ж самі періоди, та не зміг визначити принцип обрахування пені у другому розрахунку. Таким чином, судом встановлено наявність заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 80818,17 грн., заборгованості по відсотках 84509,03 грн., з комісії 13614,77 гривень. Визначаючи заборгованість з пені суд не бере до уваги розрахунок Банку станом на 22.05.2015 р. з огляду на вищеописані його суперечності та виходить з суми пені, наведеної у розрахунку станом на 15.11.2013 року, позаяк інших не суперечливих, узгоджених відомостей щодо розміру пені Банком не подано. Крім того суд бере до уваги той факт, що згідно довідки №44 від 27.10.2014 року [PERSON] районної державної адміністрації Житомирської області, [PERSON] взята на облік як особа, що тимчасово перемістилася з району проведення антитерористичної операції, де зареєстроване її місце мешкання. Отже, згідно до положень статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відносно неї забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Отже сума пені визначається на останню вказану Банком належним чином дату у розрахунку станом на 15.11.2013 р. 34332,1 гривень. Банком 04.11.2013 року в адресу позичальника [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надіслано вимогу про усунення порушень кредитного договору, згідно якої вимагається дострокове, протягом тридцяти днів від дня її отримання, повернення всієї суми кредиту, процентів та комісій. Згідно додатків, повідомлення отримано адресатами 06.11.2013 року. Таким чином, строк виконання зобовязання змінено кредитором 04.11.2013 року і визначено тридцятиденним строком, що починається від 06.11.2013 року та закінчується 6 грудня 2013 року (Т.1 а.с.19-23). Дослідивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Згідно ст.525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення позичальником зобовязань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Оскільки судом встановлено неналежне виконання [PERSON] умов Кредитного договору та наявність простроченої заборгованості, суд вважає підставним ухвалити рішення про задоволення позову в частині стягнення з неї встановленої судом суми заборгованості на користь Банку. Розмір заборгованості, який належить стягнути судом визначено при встановлені фактичних обставин справи. Суд не погоджується з доводами представника відповідачки в частині твердження про належне виконання умов Кредитного договору та внесення щомісячних платежів у встановленій цим договором сумі, оскільки під час дослідження фактичних обставин справи ці доводи підтвердження не знайшли. Доводи представника відповідачки про внесення більших сум, ніж враховано Банком спираються на певному розподілі сплачених коштів, зокрема щодо спрямування частини коштів на погашення інших кредитних зобовязань, не повязаних з Кредитним договором. Але при дослідженні поданих представником відповідачки квитанцій, майже всі вони містять призначення платежу та вказівку про розрахунковий рахунок, на який здійснюється платіж, що давало можливість при сплаті коштів контролювати їх рух стосовно номеру рахунку, що вказаний у Кредитному договорі. Ті платежі, які не стосувались Кредитного договору є чітко відокремленими, а іноді, за окремою квитанцією, де зазначено про інше призначення (наприклад поповнення кредитної картки). Також судом досліджені доводи сторони відповідачки про невиконання Банком вимог, встановлених рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.06.2010 року про визнання неправомірним одностороннього підвищення відсоткової ставки з 20,04% до 24,96% річних. Проте дослідженням розрахунків заборгованості поданих Банком встановлено наявність лише однієї застосованої ставки 20,04%. В той же час, вимога про солідарне стягнення суми боргу з [PERSON] не може бути задоволена з наступних підстав. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Предявивши 04.11.2013 р. вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців починаючи від цієї дати. Проте позов Банком було подано лише 04.08.2015 р. з порушенням встановленого ч.4 ст.559 ЦК України строку. Крім того, оскільки сума основного зобовязання, вказана у договорі поруки між Банком та [PERSON] відрізняється від суми кредиту, вказаної у Кредитному договорі, суд не знаходить підстав для задоволення позову про солідарне стягнення заборгованості з поручителя, оскільки розмір зобовязання в даному випадку сторонами визначений по різному і не є тотожнім. Враховуючи результати вирішення позову Банку в частині стягнення кредитної заборгованості, суд не знаходить підстав для відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржник та іпотекодавець не є однією особою. Згідно ст. 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання, або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, зокрема, зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають сплаті вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Задовольняючи позов суд враховує пояснення представника Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку». Водночас суд не знаходить підстав для виселення мешканців з предмету іпотеки, оскільки відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР. Отже, оскільки предмет іпотеки, як було встановлено судом під час перевірки фактичних обставин справи, придбаний не за рахунок кредитних коштів, підстави для виселення мешканців будинку відсутні. Відповідний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18.03.2015 р. по цивільній справі №6-39цс15. Згідно ч.2 ст.214 ЦПК України правовий висновок Верховного Суду України в даному випадку має враховуватись судом при вирішенні справи. Відповідно, не підлягає задоволенню і позовна вимога, подана до [PERSON] районного сектору ДМС України у Житомирській області про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки підстави для цього, визначені статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутні. \~ \~ \~ \~ Так само, суд не знаходить підстав для задоволення позову Банку в частині визначення в рішенні можливості отримання витягу з Державного реєстру прав власності, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки… Такі вимоги, по-перше, є неконкретними, а по-друге, такими, що не ґрунтуються на нормах закону, що визначає вимоги до рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Банку, суд приходить до висновку про його безпідставність. Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.1.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин\~ може\~ бути\~ визнаний\~ недійсним\~ лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Проте оспорений правочин, на думку суду, від моменту укладення не містив ознак, що відповідали б підставам недійсності правочину, передбаченим ст.215 ЦК України. Договір укладений у нотаріальній формі, з особою, яка, згідно статусу нерухомого майна на той момент, була єдиним його власником. Суд не може погодитись з доводами зустрічної позовної заяви про те, що право власності на ? частину будинку [PERSON] набула від місцевої громади шляхом приватизації. Таке твердження суперечить матеріалам справи. Так, право власності на нерухоме майно, згідно ч.4 ст.334 ЦК України, виникає з моменту державної реєстрації прав, відповідно до закону. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності не на підставі приватизації житлового будинку, в якій вона участі не брала, а на підставі рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 21.01.2013 р. Це право у [PERSON] виникло з моменту реєстрації рішення суду до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Оскільки попереднім власником, до неї був іпотекодатель [PERSON], право власності на ? частину будинку перейшло до [PERSON] від іпотекодателя і, отже, відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку», обтяження спірного житлового будинку іпотекою є дійсними й для позивачки, яка несе всі обовязки іпотекодавця за Договором іпотеки, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності. Слід також зазначити, що [PERSON], ще не будучі співвласником будинку, надала свою нотаріально посвідчену згоду на передачу будинку в іпотеку [PERSON], що стверджував представник Банку та визнала сама [PERSON] у судовому засіданні. \~ \~ \~ \~ Судовий збір по справі розподіляється пропорційно задоволеним позовним вимогам, відповідно до ст.88 ЦПК України. Таким чином, на з врахуванням вищевикладеного, на підставі ст. 215, 334, 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст.109 ЖК України, ст.23, 30, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial