Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] (позивач) подала до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідач), в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на проживання в будинку по [ADDRESS] , зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] та стягнути понесені нею судові витрати. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що вна є одноособовим власником будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрована [PERSON] .. Однак, відповідач в 2016 році поїхала на заробітки до Республіки Польща і з того часу не проживає у будинку та не приймає участі в його утриманні. Відповідач не скористалася правом на подання відзиву. У судовому засіданні позивач позов підтримала повністю, суду пояснив, що відповідач не проживає в будинку понад три роки та не несе витрат на утримання цього будинку. Представник позивача позов підтримала повністю та просить суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила. Заяв та клопотань учасниками справи не подано. Процесуальні дії у справі. 05.06.2019 суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача (а.с.12). Ухвалою від 21.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.15-16). 25.06.2019 на офіційному сайті суду розміщено оголошення про виклик відповідача [PERSON] у судове засідання в справі №456/2122/19 (а.с.23, 24, 29, 30). Заслухавши пояснення позивача та її представника, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.6). Будинкова книга для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] та довідка №238 від 24.05.2019 підтверджують факт реєстрації [PERSON] у будинку [ADDRESS] (а.с.7-8, 10). Згідно з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.06.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] дала суду показання, за змістом яких позивача вона знає 27 років, я відповідача їй знайома як невістка позивача. Невідстка не проживає у с. Ходовичі близько двох з половиною років. Зі слів їй відомо, що вона у Польщі. Участі в утриманні будинку не приймає. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] дав суду показання, за змістом яких позивач його мати. Відповідач перебуває у Республіці Польща близько двох років. Забрала з будинку свої речі та меблі. З поданих [PERSON] та [PERSON] заяв, посвідчених у ВК Ходовицької ради 03.06.2019, вбачається що заявники є сусідами позивача і їм відомо, що [PERSON] з січня 2017 року не проживає у [ADDRESS] (а.с.3, 4). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення закріплені в статтях 319 та 321 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Викладене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою 16 січня 2012 року за наслідком розгляду справи №6-57цс11. Крім цього, суд враховує висновок Верховного суду, висловлений 27.02.2019 у справі №357/7940/16-ц, згідно з яким цивільним законодавством не передбачене збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника. Також, при вирішенні спірних правовідносин суд враховує норми статей 316, 317 ЦК України, статті 3 СК України, статті 64 ЖК України та зважаючи на вимоги статті 9 Конституції України, статті 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» (29 червня 2004 №1906-IV) положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . В цьому будинку зареєстрована колишня дружина сина позивача [PERSON] , однак не проживає в ньому більше двох років. Надати оцінку аргументам відповідача суд позбавлений можливості, оскільки такі нею не наведені. Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності та беручи до уваги те, що відповідач не проживає у вказаному будинку понад шість місяців без поважних причин, в зв`язку з чим, зважаючи на вимоги частини 1 ст. 71 ЖК України, вона втратила право на користування жилим приміщенням у цьому будинку, тому суд вважає позовні вимоги підставними і такими, що підлягають до задоволення. З огляду на вимоги статті 141 ЦПК України сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а суму недоплаченого позивачем судового збору слід стягнути з позивача на користь держави. На підставі статей 71, 72 ЖК України, статті 391 ЦК України, статей 7, 11 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved