Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Публічне акціонерне товариство по виробництву полімерної сировини і медичних виробів «Полімет» звернулось до суду з позовом до [PERSON], публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт», треті особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним одностороннього правочину та стягнення з [PERSON] моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та пояснив, що дії голови правління ПАТ «Полімет» [PERSON] по вчиненню правочину шляхом надання згоди на передачу в іпотеку єдиного майнового комплексу є незаконними, вчиненні з порушенням вимог норм законодавства України, положень статутних документів ВАТ «Полімет» та здійснені з перевищенням повноважень голови правління як голови колегіального виконавчого органу господарського товариства. Вчинення оспорюваного правочину здійснено особою, яка на це не була уповноважена, що спричинило негативні наслідки для ПАТ «Полімет», які повинні бути відшкодовані із винної особи [PERSON] у вигляді стягнення моральної шкоди. Відповідач [PERSON] вчинив дії, спрямовані на зниження престижу та підрив довіри до поточної господарської діяльності ВАТ «Полімет» як відповідального субєкта господарювання, ушкодження, зменшення позитивної репутації у місцевій громаді та ділових колах м.\~Білгород-Дністровського, формування негативної оцінки його як суб'єкта цивільних правовідносин, моральну шкоду оцінює в 91800 грн.. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення та просив відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення та просив відмовити. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення та пояснила, що 31.10.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» \~та відкритим товариством по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» був укладений договір застави єдиного майнового комплексу, зазначений договір було укладено за згодою співвласників зазначеного єдиного майнового комплексу ВАТ «Полімет», заява голови правління ВАТ «Полімет» Сержанту про згоду від 30.10.2007 року була посвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу та зроблено напис, що особу [PERSON] встановлено, повноваження перевірено. Підписання [PERSON] заяви про згоду на передачу в іпотеку ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» \~частини цілісного майнового комплексу, яка належить ВАТ «Полімет» входило до повноважень [PERSON], як голови правління ВАТ «Полімет» відповідно до Статуту. Таким чином, відповідно до положень ЦК України немає підстав для визнання недійсною з моменту складання та посвідчення заяви голови правління ВАТ «Полімет» [PERSON] про надання згоди на передачу в іпотеку частин цілісного комплексу будівель та споруд підприємства. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] не зявилась, але в іншому судовому засіданні надала заперечення, пояснення по справі, з яких вбачається, що в законодавстві є така нотаріальна дія як засвідчення справжності підпису на документі яка не є одностороннім правочином. Нотаріальна дія засвідчення справжності підпису на документі не є правочином, тому що не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Підтвердженням факту, що [PERSON] на момент засвідчення справжності підпису був головою правління ВАТ «Полімет» є [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 30.10.2007 року в якому вказано, що [PERSON] уповноважений представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та є керівником. Заява була складена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] зі слів [PERSON], роздрукована на спеціальному бланку нотаріальних документів серія ВКВ №008831 та в присутності нотаріуса була підписана [PERSON] та додатково засвідчив свій підпис печаткою ВАТ «Полімет». Згідно Статуту голова правління [PERSON] діяв як уповноважений представник ВАТ «Полімет», представляв інтереси товариства в усіх інстанціях, при підписанні спірної заяви 30.10.2007 року, тобто виходячи з цього ВАТ «Полімет» було відомо про підписання заяви головою правління з моменту засвідчення справжності підпису нотаріусом, а саме 30.1.02007 року. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст.3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено. Публічне акціонерне товариство по виробництву полімерної сировини і медичних виробів «Полімет», яке є повним правонаступником ВАТ «Полімет» є власником 7/1000 частин цілісного майнового комплексу будівель та споруд, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57, яка не виділена в натурі та окремо не присвоєно поштову адресу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №704521 від 19.12.2012 року, технічним паспортом від 26.12.2012 року на виробничий будинок за вказаною адресою. Вказане свідоцтво на право власності було видане замість свідоцтва про право власності від 29.12.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 14.09.2012 року №626. Власником інших 993/1000 частин цілісного майнового комплексу будівель та споруд, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57 було і є публічне акціонерне товариство «Підприємство по виробу медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт». Цілісний майновий комплекс будівель та споруд, який розташований за адресою: Одеська область, м.\~Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57, перебував та перебуває у спільній частковій власності ПАТ «Полімет» та ПАТ «Гемопласт». В грудні 2015 року ПАТ «Полімет» стало відомо, що голова правління [PERSON] 30.10.2007 року вчинив односторонній правочин, шляхом надання згоди на передачу в іпотеку 993/1000 частин цілісного майнового комплексу, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57. Зазначений односторонній правочин був вчинений в письмовій формі та оформлений у вигляді заяви, яка була посвідчена 30 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за №5893 та викладена на нотаріальному бланку серії ВКВ №008831, даним одностороннім правочином у ПАТ «Гемопласт» виникло право на передачу в іпотеку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 993/1000 частин цілісного майнового комплексу, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57. В січні 2016 року ПАТ «Полімет» звернувся до ПАТ «Гемопласт» з проханням розглянути можливість передачі приміщень площею 144.8 кв.м. від ПАТ «Гемопласт» до ПАТ «Полімет» та в звязку з цим, перегляду та уточнення розміру часток, які належать ПАТ «Полімет» та ПАТ «Гемопласт», в звязку із тим, що за даними ПАТ «Полімет» та відповідно акту прийому-передачі нерухомого майна від 12 січня 2000 року, площа нерухомого майна, що передається Держкоммедбіопромом до ВАТ «Полімет» складала 846 кв.м., а за даними ПАТ «Гемопласт» - тільки 701,2 кв.м. Однак, ПАТ «Гемопласт» повідомило, що 30.10.2007 року голова правління ВАТ «Полімет» [PERSON] підписав нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на передачу в іпотеку 993/1000 часток цілісного майнового комплексу, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57, таким чином, погодився з існуючим варіантом розподілу часток у спільній частковій власності та їх реальних площ. В звязку з чим, позивач ПАТ «Полімет» змушений звернутись до суду за захистом своїх права власності і законних майнових інтересів на належне нерухоме майно частки у цілісному майновому комплексі площею 846 кв.м., яке не визнається ПАТ «Гемопласт» (вказується тільки 701,2 кв.м.), внаслідок вчинення головою правління ВАТ «Полімет» [PERSON] одностороннього правочину шляхом надання згоди на передачу в іпотеку 993/1000 частин цілісного майнового комплексу, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57, який був вчинений в письмовій формі та оформлений у вигляді заяви, яка була посвідчена 30 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу тітовою Т.С., зареєстрована в реєстрі за №5893 та викладена на нотаріальному бланку серії ВКВ №008831. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Нормою ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст.203 ЦК України. Так, згідно з частиною першою вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно абз.3 п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи зазначене, є всі підстави вважати, що дії голови правління ПАТ «Полімет» [PERSON] по вчиненню одностороннього правочину шляхом надання згоди на передачу в іпотеку єдиного майнового комплеску є незаконними, вчинені з порушенням вимог норм законодавства України, положень статутних документів ВАТ «Полімет» та такими, що здійснені із перевищенням повноважень голови правління як голови колегіального виконавчого органу господарського товариства, а односторонній правочин у вигляді нотаріально посвідченої заяви підлягає визнанню недійсним, в звязку з тим, що він не відповідав та не відповідає внутрішній волі юридичної особи, від імені якої цей правочин вчинено ВАТ «Полімет», оскільки порушуються права і законні інтереси на правильність визначення часток у єдиному майновому комплексі, зважаючи на розбіжності у площі частки позивача. В жовтні 2007 року до голови правління ВАТ «Полімет» звернувся генеральний директор ВАТ «Гемопласт» з проханням надати згоду на укладення договору застави 993/1000 частин цілісного майнового комплексу будівель та споруд, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57. У вказаному листі було зазначено, що ВАТ «Полімет» є власником 7/1000 частин цілісного майнового комплексу будівель та споруд, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57, що складає 701,2 кв.м.. Однак, відповідно акту прийому-передачі нерухомого майна від 12 січня 2000 року, площа нерухомого майна, що передається Держкоммедбіопромом до ВАТ «Полімет» складала 846,0 кв.м.. Враховуючи зазначену обставину, а також те, що порушене генеральним директором ВАТ «Гемопласт» стосувалось можливого відчуження нерухомого майна, відповідно до положень п.8.2.3-6. Статуту (в редакції, яка діяла на час вчинення оспорюваного правочину), питання надання згоди ВАТ «Гемопласт» було винесено на розгляд Наглядової ради ВАТ «Полімет». Відповідно п.8.2.3-1 Статуту ВАТ «Полімет», в акціонерному товаристві створюється рада акціонерного товариства (Наглядова рада), яка представляє інтереси акціонерів в перервах між проведенням загальних зборів в межах компетенції, яка визначається Статутом, контролює та регулює діяльність правління. Підпунктом а) п.8.2.3-6. Статуту ВАТ «Полімет» встановлено, що до компетенції наглядової ради відноситься погодження операцій з розпорядженням нерухомим майном АТ, балансова вартість якого перевищує суму, еквівалентну 2000 мінімальних заробітних плат, виходячи зі ставки мінімальної заробітної плати, що діє на момент операції, а підпунктом м) цього ж пункту передбачено, що до компетенції наглядової ради також входить здійснення інших дій контролю за діяльністю АТ. У звязку із тим, що вказане питання стосувалось надання згоди на укладення договору застави 993/1000 частин цілісного майнового комплексу будівель та споруд, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57, тобто підпадало під обмеження повноважень виконавчого органу ПАТ «Полімет», 25 жовтня 2007 року відбулось засідання Наглядової ради ВАТ «Полімет», на якому було розглянуто лист генерального директора ВАТ «Гемопласт» та прийнято наступні рішення: - доручити голові правління ВАТ «Полімет» [PERSON], в строк до 30.11.2007 року, вирішити виниклі розбіжності з ВАТ «Гемопласт» відносно площі приміщень, які належать ВАТ «Полімет»; - на період вирішення розбіжностей відносно площі приміщень, які належать ВАТ «Полімет» у єдиному цілісному комплексі, до 30.11.2007 року, заборонити голові правління ВАТ «Полімет» [PERSON] підписувати будь-які дозволи, погодження, заяви, листи відносно надання згоди ВАТ «Полімет» на передачу в іпотеку 993/1000 частин майнового комплексу, в звязку з укладенням договору застави між ВАТ «Гемопласт» та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Вказані рішення оформлені протоколом засідання Наглядової ради №2 від 25 жовтня 2007 року. Голова правління ВАТ «Полімет» [PERSON] був присутнім 25 жовтня 2007 року на засіданні Наглядової ради, ознайомився з прийнятими Наглядовою радою рішеннями та отримав копію протоколу, що підтверджується його підписом в протоколі Наглядової ради. Однак, незважаючи на наявність прямої заборони Наглядової ради ВАТ «Полімет» на підписання будь-яких дозволів, погоджень, заяв, листів, відносно надання згоди ВАТ «Полімет» на передачу в іпотеку 993/1000 частин майнового комплексу, в звязку з укладенням договору застави між ВАТ «Гемопласт» та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», всупереч рішенню Наглядової ради, яка, відповідно до положень Статуту ВАТ «Полімет», контролює та регулює діяльність правління, а також є представником акціонерів товариства, голова правління [PERSON] 30.10.2007 року, завідомо знаючи, що ВАТ «Полімет» проти вчинення такого правочину, вчинив односторонній правочин шляхом підписання заяви про надання згоди на передачу в іпотеку вищевказаного нерухомого майна (частки у єдиному цілісному комплексі). З огляду на викладені обставини, вчинення правочину відбулось з порушенням ч.3 ст.203 ЦК України, відповідно до якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що, згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно ст.47 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла на момент вчинення оспорюваного правочину), виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства в межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор). Як вбачається зі Статуту ВАТ «Полімет», його виконавчий орган правління, є колегіальним та складається із 4 (чотирьох) осіб. До складу правління входять голова правління, заступник голови правління та члени правління (п. 8.3.1 Статуту). Протоколом №1 загальних зборів акціонерів ВАТ «Полімет» від 21.03.2003 року [PERSON] було продовжено строк повноважень голови правління ВАТ «Полімет» строком на 5 років, а членами правління було обрано [PERSON], [PERSON], [PERSON] Положеннями ч.2 ст.99 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення оспорюваного правочину), передбачено, що виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу (простою більшістю голосів). Проте, [PERSON], маючи статус керівника колегіального, а\~не одноособового виконавчого органу управління господарського товариства, за відсутністю визначених Статутом повноважень щодо прийняття рішення про вчинення оспорюваного правочину, повноважний був вчиняти односторонній правочин від імені ВАТ «Полімет» лише на виконання відповідного рішення, прийнятого правлінням ВАТ «Полімет» - за умови отримання погодження Наглядової ради ВАТ «Полімет». Однак, правління ВАТ «Полімет» жодних рішень з цього питання не приймало та на вчинення оспорюваного правочину голову правління [PERSON] не уповноважувало. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Юридичним наслідком оспорюваного Договору застави є нематеріальний наслідок, а саме визнання недійсною з моменту підписання заяви, яка була посвідчена 30 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за №5893 та викладена на нотаріальному бланку серії ВКВ №008831. Як вбачається з наведених обставин, вчинення головою правління ВАТ «Полімет» [PERSON] одностороннього правочину шляхом надання згоди на передачу в іпотеку 993/1000 частин цілісного майнового комплексу, який розташований за адресою: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вулиця Маяковського, 57, який був вчинений в письмовій формі та оформлений у вигляді заяви, яка була посвідчена «30» жовтня 2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за №5893 та викладена на нотаріальному бланку серії ВКВ №008831 відбулось з порушенням вимог ст.ст. 99, 203 ЦК України та ст.47 Закону України «Про господарські товариства». Крім того, позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди, в звязку з неправомірними діями відповідача [PERSON], які спрямовані на зниження престижу та підрив довіри до поточної господарської діяльності ВАТ «Полімет» як відповідального субєкта господарювання, ушкодження, зменшення позитивної репутації у місцевій громаді та ділових колах м.Білгород-Дністровського, формування негативної оцінки його як суб'єкта цивільних правовідносин, моральну шкоду оцінює в 91800 грн.. Отже, предявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 91800 грн., позивачем не зазначено у чому полягає завдана на вказану суму йому моральна шкода, якими доказами підтверджується її наявність, з її відшкодування. Згідно ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В судовому засідання не знайшла свого підтвердження та обставина, що неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральна шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, порушення способу звернення і примусу до погашення боргу за рішенням суду, встановленої процедури розгляду звернень громадянина, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Фактично позивачем на його обгрунтування наведені лише його письмові пояснення та міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі, що не доводить вину відповідача в завданні моральної шкоди. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст.10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В силу\~ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Дійсно відповідно до положень\~ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п.п. 3, 9\~постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти будь-які втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування\~\~моральної шкоди повинен визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Таким чином, суд приходить до висновку, що правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди не має. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial