Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернувся в суд з позовом до [PERSON], Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції (далі - Другий відділ ДВС ЛМУЮ) про звільнення майна з-під арешту, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору, ПАТ КБ «Надра». Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 12.05.2014 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ КБ «Надра». Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладений кредитний договір за №014/1101/82/34779 відповідно до якого останньому надано грошові кошти за загальну суму 15000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту з відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір б/н від 02.04.2007 року, предметом якого є належна позичальнику квартира [ADDRESS]. Оскільки, відповідач [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання по кредитному договору, то згідно договору застави банк як обтяжувач з вищим пріоритетом має першочергове право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета зазстави. Однак, відповідачем Другим відділом ДВС ЛМУЮ на належну позичальнику квартиру, яка є предметом договору іпотеки, накладено арешт в зв?язку з примусовим виконанням рішення Луцького міськрайонного суду про стягнення [PERSON] в користь ВАТ КБ «Надра» кредитної заборгованості. В межах даного виконавчого провадження винесено постанову державного виконавця від 20.05.2010 року про накладення арешту на все майно [PERSON] На підставі наведеного, просить суд, звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS], що передана в іпотеку АТ «Рйффайзен Банк Аваль» згідно договору іпотеки від 02.04.2007 року. Представник позивача Марченко І.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Суду пояснив, що арешт на спірне майно накладений у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився проте подав суду заяву про слухання справу у його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідача [PERSON] по наявним матеріалам справи. Представник третьої особи Борщ Н.М. при розгляді даного позову покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ст. 589 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Судом встановлено, що 02.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладений кредитний договір за №014/1101/82/34779 відповідно до якого останньому надано грошові кошти за загальну суму 15 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту з відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір б/н від 02.04.2007 року, предметом якого є належна позичальнику та [PERSON] квартира [ADDRESS] (а.с. 4-7). Згідно п.п.3.1.4. іпотечного договору позивач, як іпотекодержатель, має право у випадку невиконання іпотекодавцями зобов'язань за цим або позичальником за кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна а також витрат, пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки (а.с. 5). Відповідно до п.п. 2.1.5 іпотечного договору передбачено, що будь-які вимоги третіх осіб не забезпечені і не будуть забезпечені предметом іпотеки чи правами на його отримання незалежно від строків виникнення цих вимог (а.с. 4 зворот). Такими чином, в зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору згідно вимог закону та положень іпотечного договору позивач має право на задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на заставлене майно. Судом встановлено, між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 16.04.2014 року укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної кварти з метою врегулювання боргових зобов'язань (а.с. 14-15). Відповідно до ч.1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Частиною 4 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Судом встановлено, що позивач після укладення договору іпотеки 03.04.2007 року зареєстрував у Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна приватне обтяження на квартиру [ADDRESS] (а.с. 8, 9). Однак, на належну відповідачу квартиру [ADDRESS], як на нерухоме майно, згідно постанови державного виконавця Другого відділу ДВС ЛМУЮ від 20.05.2010 року було накладено заборону, про що свідчить витяг про реєстрацію у Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 15.05.2014 року (а.с.36-41, 42). З пояснень сторін в судовому засіданні та матеріалів справи вбачається, що відповідач Другий відділ ДВС ЛМУЮ не повідомляв позивача про факт накладення арештів на заставлене майно в порядку визначеному ч.4 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно вимог ст. 12, 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Враховуючи, що обтяження нерухомого майна було зареєстровано позивачем 03.04.2007 року, тобто раніше виникнення прав третьої особи ПАТ КБ «Надра» щодо даного майна, і порівняно з іншими обтяженнями має статус обтяження з вищим пріорітетом, то в даному випадку позивач має першочергове право задовольнити свої вимоги по стягненню з [PERSON] заборгованості по кредитному договору за рахунок спірного заставленого майна. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про звільнення заставленого майна з-під арешту, накладеного Другим відділом ДВС ЛМУЮ, підлягають до задоволення, оскільки порушено право АТ «Райффайзен Банк Аваль», як заставодержателя спірного майна. Оскільки позивач не наполягав на стягненні судових витрат із сторін, то такі витрати суд не стягує із відповідачів.

Outcome: approved