Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У січні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, в якому просить визнати недійсним кредитний договір від 23.07.2007 року № CNL-201/113/2007 між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.07.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений договір № CNL-201/113/2007. Вказаний кредитний договір було укладено для задоволення особистих потреб - придбання житла, а тому на виниклі кредитні правовідносини поширюються норми законодавства про захист прав споживачів. При укладанні кредитного договору позивач не міг усвідомлювати, що його вводять в оману та не зазначають істотні умови, що мають значення для його свідомого вибору. Не надання Банком позивачу інформації перед укладанням кредитного договору, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не надало можливості здійснити свідомий вибір при укладенні кредитного договору, а також свідомо підписати та реально оцінювати свої можливості для належного виконання умов кредитного договору. Таким чином відповідач перед укладенням кредитного договору порушив права позивача, як споживача, на надання інформації. Про порушення своїх прав, як споживача, позивач дізнався лише у грудні 2017 року, оскільки не має спеціальних знань для укладення та належного розуміння умов кредитного договору, які йому пропонувалися. Позивач при укладенні кредитного договору не міг знати про істотне порушення своїх прав та до яких негативних наслідків для нього може це призвести. Як зазначає позивач, відповідачем всупереч ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надано у письмовій формі інформацію про умови кредитування. Оскільки відповідачем не було проведено переддоговірну роботу Банк використав нечесну підприємницьку діяльність та ввів позивача в оману, внаслідок чого позивач не міг здійснити свідомий вибір при укладенні договору. Крім того, в порушення абз. 2 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та абз. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України, укладений між сторонами кредитний договір не містить усіх істотних умов договору, зокрема, як зазначає позивач, у кредитному договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, а відповідно і не зазначено реальну ціну договору, що позбавило позивача можливості перед укладанням кредитного договору реально оцінити свої можливості щодо майбутнього його виконання. Крім того, оспорюваний позивачем договір суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки він не містить порядку зміни Договору, який би враховував інтереси позичальника, та не містить умови про порядок припинення Договору. 01.03.2018 року до суду надійшов відзив ПАТ «ОТП Банк» на позовну заяву, в якому представник Банку зазначає, що позов є безпідставним, оскільки позивач власноручно підписав кредитний договір, чим засвідчив повне визнання умов договору. Крім того, твердження позивача що йому не була надана інформація відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не відповідає дійсності, оскільки до укладення кредитного договору [PERSON] був наданий інформаційний листок про умови кредитування по програмі «кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)», згідно якого позивача було ознайомлено в письмовій формі з умовами кредитування, а також надано інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, і який був підписаний особисто позивачем. Твердження позивача про те, що кредитний договір взагалі не містить порядку зміни і припинення договору також не відповідає дійсності, оскільки п. 1.9. кредитного договору передбачені умови дострокового виконання боргових зобов'язань та розірвання кредитного договору. Банк також зазначив, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2012 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором № CNL-201/113/2007 від 23.07.2017 року і вказане рішення набрало законної сили 16.11.2012 року. Як вважає представник відповідача після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. З огляду на викладені обставини ПАТ «ОТП Банк» просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 22.03.2018 року до суду надійшли заперечення позивача на відзив на позовну заяву ПАТ «ОТП Банк», в якому позивач просить визнати відзив необґрунтованим та задовольнити його позовні вимоги. В обґрунтування своїх заперечень позивач посилається на те, що сам факт підписання договору позичальником не означає, що він відповідає вимогам закону. Крім того, зазначено, що позивач не пам'ятає чи підписував він Інформаційний листок, який надано Банком, крім того цей листок не містить орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо). До того, ж на думку позивача є безпідставними посилання Банку на наявність судового рішення про стягнення заборгованості за оспорюваним договором, оскільки наявність такого рішення жодним чином не обмежує право позивача на оскарження кредитного договору. В судове засідання позивач та його представники не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. В матеріалах справи наявна заява представника позивача - [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. Представник ПАТ «ОТП Банк», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2018 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним в порядку загального позовного провадження. Розпочато у справі підготовче судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. [PERSON] в особі представника [PERSON] подав до суду клопотання про витребування у ПАТ «ОТП Банк» доказів, а саме, оригінали матеріалів кредитної справи за оспорюваним кредитним договором, які можуть підтвердити надіслання листів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з доказами їх отримання та документи, які підтверджують виконання Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», надання кредиту та кількість платежів за кредитним договором. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2018 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів залишено без задоволення. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних мотивів. Судом встановлено, що 23.07.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNL-201/113/2007, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 60 000 доларів США, на споживчі цілі, з датою остаточного повернення кредиту 23.07.2022 року та сплатою процентів за користування грошовими коштами у фіксованій частині - 5,99 % та плаваючої процентної ставки FIDR. Згідно умов договору повернення кредиту та сплати процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів 23 числа кожного місяця (а.с. 7-10). Після укладення кредитного договору, між позивачем та Банком укладалися додаткові договори від 22.04.2009 року, 03.09.2008 року, 23.03.210 року до основного кредитного договору № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року, якими змінювалися в тому числі, розмір щомісячного платежу, процентної ставки по кредиту і порядок її сплати, визначався порядок вирішення спорів, які виникнуть між сторонами кредитного договору та ін. (а.с. 11-16). Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2012 року, яке набрало законної сили 16.11.2012 року, було задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року у розмірі 625 013 грн. 75 коп., а також стягнуто з відповідачів судовий збір (а.с. 61-62). Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав. В якості правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, позивач зазначав ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки на думку позивача, укладений між ним та ПАТ «ОТП Банк» договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема Банком використана нечесна підприємницька практика, відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, а також те, що вказаний кредитний договір не містить порядку зміни Договору, який би враховував інтереси позичальника, та не містить умови про порядок припинення Договору, що суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Разом із тим, суд з такими доводами позивача не може погодитися, оскільки, як встановлено судом, одночасно із підписанням кредитного договору [PERSON] було надано Інформаційний листок Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)», який підписано особисто позичальником в день підписання кредитного договору (а.с. 60). Вказаний інформаційний листок містить детальну інформацію щодо схеми погашення кредиту, строку дії кредитного договору, застосованих банком відсоткових ставок, а також інформацію щодо витрат, які позичальник має понести у зв'язку з укладенням кредитного договору та ін. Спірним кредитним договорами передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, та при цьому банк у залежності від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів встановлює розмір процентів за користування кредитними коштами. Додатковими договорами сторонами вносилися певні зміни до кредитного договору № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року, а саме на певні періоди встановлювалась фіксована відсоткова ставка, після чого знову застосовувалась плаваюча відсоткова ставка у вигляді фіксованого відсотка 8,2 % + FIDR. Плаваюча процентна ставка це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватись банком в односторонньому порядку та в строки, передбачені умовами кредитного договору, а тому на момент підписання кредитного договору Банк і не міг чітко розрахувати розмір відсотків, які повинен сплатити позивач за весь час дії кредитного договору та відповідно всю сукупну вартість кредиту. Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому, сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. З огляду на викладені обставини, доводи позивача про те, що він не був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту, а також що Банком використана нечесна підприємницька практика, є неспроможними. Не ґрунтуються на законі і твердження позивача про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору, з тих підстав, що він не містить умови про порядок зміни і припинення дії договору, оскільки наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, укладав до нього додаткові договору. Підписання оспорюваного договору позивачем є підтвердженням факту ознайомлення її з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у зв'язку із чим доводи позивача в частині невідповідності спірного договору нормам чинного законодавства, не можуть бути прийняті до уваги судом. З огляду на вказані вище обставини суд доходить висновку, що під час підписання кредитного договору Банком дотримано вимоги чинного законодавства, законних прав та інтересів позичальника не порушено, а тому підстав для визнання недійсним кредитного договору суд не вбачає. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, встановлено, що підписаний сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», спрямований на реальне встановлення цивільних прав та обов'язків сторін цього договору, при його укладанні позичальнику було надано повну інформацію про умови кредитування, на які він погодився беззаперечно. Доказів протилежного, окрім власних тверджень, позивач суду не надав. Крім того суд застосовує, положення ст. 129 -1 Конституції України, яка передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов'язковим до виконання. Як зазначав суд вище, рішенням суду від 05.11.2012 року, яке набрало законно сили з відповідача стягнуто заборгованість за оспорюваним ним у цій справі кредитним договором. При цьому, матеріали справи не містять доказів оскарження чи незгоди позивача з оскаржуваним договором чи його умовами раніше, а саме до ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивач просив суд визнати недійсним договір на підставі ч. 1 ст. 201, ч. 1 ст. 215 ЦК України, які суд в даному випадку не застосовує, оскільки в ході судового розгляду справи не встановлено обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання недійсним кредитного договору. Виконуючи істотні умови договору та частково повертаючи борг, позивач сам засвідчив про те, що він був ознайомлений з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, а тому наразі йогог твердження про те, що вказаний договір є таким, що суперечить актам цивільного законодавства, є надуманими. Судові витрати. Враховуючи те, що у вказаній категорії справи позивач звільнений від сплати судового збору, а відомостей про наявність інших судових витрат матеріали справи не містять, підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed