Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 16.06.2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», був укладений кредитний договір №5475437, на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 24350,00 доларів США з 12,50 % річних за користування кредитом, строком повернення згідно з графіком, з остаточною датою повернення 16.06.2017 року. У порушення ст.ст.526,527,530 ЦК України та умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.12.2013р. має заборгованість в загальній сумі 10153,16 доларів США, пеню в розмірі 143,85 долари США, штрафи в сумі 243,50 доларів США, штрафи в сумі 17 568,70 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредиту в загальному розмірі 10153,16 доларів США, пеню в розмірі 143,85 долари США, штрафи в сумі 243,50 доларів США, штрафи в сумі 17 568,70 грн., судовий збір. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «ПУМБ» присутній не був, надав заяву, у котрій просив справу розглянути у його відсутність, позов підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні також присутній не був з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи у відсутності відповідача чи про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило. За таких обставин, з урахуванням думки представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив заочно розглянути справу у відсутності відповідача за наявними в справі доказами. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановлений законом. Згідно із статтею 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов ПАТ «ПУМБ» підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 16.06.2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та відповідачем [PERSON]було укладено кредитний договір №5475437, згідно з яким відповідачеві наданий кредит в сумі 24350,00 доларів США з 12,50 % річних за користування кредитом, строком повернення згідно з графіком, з остаточною датою повернення 16.06.2017 року (а.с.8-10). 21.08.2009 року між ЗАТ «ПУМБ» та відповідачем [PERSON] укладено додаткову угоду №7947985 до кредитного договору №5475437 від 16.06.2007 року, відповідно до якої змінено графік повернення кредиту (а.с.13-14). Позичальником - відповідачем [PERSON]були порушені умови кредитного договору щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тобто порушені вимоги ст.1049 ч.1 ЦК України та умови кредитного договору. 11.04.2014 року ПАТ «ПУМБ» було направлено [PERSON]лист з вимогою повернення суми заборгованості, яка утворилась за кредитним договором, та роз'ясненням можливості примусового стягнення заборгованості. До теперішнього часу [PERSON].в повному обсязі не сплачена сума заборгованості за кредитним договором. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми заборгованості за кредитним договором. Також суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем сум заборгованості, які містяться в позовній заяві (а.с.6-7). Відповідно до статті 38 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 360-7 Цивільно-процесуального кодексу України, сформульовані Верховним Судом України правові позиції обов'язкові для всіх судів України. Згідно з частиною 2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України. Висловлена Верховним Судом України правова позиція в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс14 відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду, який зобов'язаний привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як зазначено в постанові ВСУ від 02.07.2014 року№6-79цс14 згідно зі ст.99 Конституції грошовою одиницею України є гривня.Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК).Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК).Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК, закон «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.91 №959-XII, декрет КМ від 19.02.93 №15-93, закон «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.94 №185/94-ВР.Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Отже, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК, та при застосуванні ст.625 ЦК. Курс долара за даними НБУ станом на 04.09.2014 року становить 12,5288 гривні за 1 долар. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 153,16 доларів США, що еквівалентно 127 206,91 грн.; пеня в сумі 387,35 доларів США, що еквівалентно 4853,03 грн. та 17 568,70 грн. штрафів. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1415 грн. 28 коп. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ними судові витрати, оскільки вони підтверджені документально (а.с.5). Одночасно на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 81,01 грн.

Outcome: partial