Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі Банк), звернувшись до суду із позовом просив стягнути з відповідачів на його користь суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів по за користування кредиту та пені за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11379383000 від 01 серпня 2008 р. у розмірі 15 053, 86 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 251 292 гривні 04 коп. з яких: 11 196, 59 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 130 451 гривень 12 коп. - кредитна заборгованість; 3 133, 61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 36 509 гривень 59 коп. - заборгованість по відсоткам; 233, 98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 02 726 гривень 09 коп. - пеня за прострочення сплати процентів; 489, 68 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 05 705 гривень 24 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; Також банк просив стягнути з відповідачів судові витрати по справі. [PERSON], [PERSON] звернувшись до суду із зустрічним позовом просили визнати договір про надання споживчого кредиту №11379383000 від 01 серпня 2008 р. не дійсним укладений між позивачем та відповідачем з моменту його укладення, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію. У судовому засіданні представник банку підтримав свої вимог у повному обсязі на підставах викладених у позові. Пояснив суду, що між його установою та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11379383000, за яким був отриманий кредит у розмірі 26 826 доларів США, а позичальник [PERSON] зобов'язувався виконувати прийняті на себе зобов'язання та повернути наданий йому кредит не пізніше 04 серпня 2015 р., згідно графіку погашення. Також, у той же день був укладений договір поруки, за яким відповідач [PERSON] зобов'язалась відповідати перед банком за виконання [PERSON] своїх зобов'язань по договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. Проте, в порушення стст.525, 526, 530 [PERSON] у односторонньому порядку припинив виконання взятих на себе зобов'язань, а [PERSON] взагалі порушує прийняті на себе зобов'язання, в наслідок чого виникла заборгованість. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первинного позову банку заперечував та наполягав на задоволенні зустрічного позову. Пояснив суду, що дійсно між сторонами був укладений договір про надання [PERSON] споживчого кредиту в розмірі 26 828 доларів США на термін до 04 серпня 2015 р., а той зобов'язався сплатити кредит та відсотки за користування ним у розмірі 14% річних. Але під час укладання договору були порушені положення Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.524 ЦК України за якими валюта кредитного договору не може бути визначена у іноземній валюті, а тільки у національній валюті у гривні, що є порушенням істотної умови договору. Крім цього у разі визнання недійним кредитного договору, як такого, що не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», то втрачають своє правове значення і інши правочини укладені на виконання недійсного договору, а саме договір поруки, договір застави та інші способи забезпечення зобов'язань. Також, представник посилався на відсутність у банку відповідної ліцензії на надання кредитів у іноземній валюті. [PERSON] у судове засідання не з'явилась. Повідомлялась неодноразово належним чином, про що свідчать судові розписки, але про причини неявки суд не повідомила, заяву на розгляд справи у її відсутності не подавала. З урахуванням обставин справи, що зустрічний позов поданий від імені і [PERSON] і [PERSON], що у судовому засіданні є представник [PERSON] - [PERSON], який фактично висловлює спільну позицію, суд вважає за можливе розгляну справу за відсутності [PERSON]. У судовому засіданні встановлено наступне. 01 серпня 2008 р. між банком і [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11379383000 надалі договір. Згідно п.1.1 розділу 1 договору банк зобов'язується надати [PERSON], а [PERSON] зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 26 828 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку та умовах зазначених у договорі. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 129 984 гривні 34 коп.. за курсом НБУ на день укладання договору. Згідно п/п 1.2.1, 1.2.2 п.1.2 договору строк кредитування здійснюється з 01 серпня 2008 р по 04 серпня 2015 р., якщо не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або умов відповідної угоди сторін. Згідно п/п1.3.1 п.1.3 договору за користування кредитними коштами протягом перших 30-ти календарних днів встановлюється процентна ставка у розмірі 14%. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць, то застосовується розмір процентної ставки діючий за цим договором в попередньому місяці. Згідно п.1.3.4. договору строк сплати процентів з 01 по 10 числа кожного місяця. Згідно п.1.4 договору цільове призначення кредиту - придбання транспортного засобу. Згідно розділу 2 договору на виконання всіх грошових зобов'язань надається порука [PERSON], а також [PERSON] передає в заставу рухоме майно - транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Lancer 2.0 випуску 2008, колір червоний, тип легковий седан, номери агрегату, шасі [NUMBER], що згідно п.2.2 договору за домовленістю сторін складає 135 632 гривень. Згідно п.7.1 розділу 7 договору банк підтверджує, що має всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі і обслуговування кредиту. Згідно п.7.2 розділу 7 договору [PERSON] підтверджує, що повністю розуміє та вважає щодо себе справедливими всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними; перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист, згідно законодавства України. зокрема Закону України «Про захист прав споживачів. Також, 01 серпня 2008 р. між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №221296. Згідно п.1.1 договору поруки поручитель ([PERSON]) зобов'язується перед кредитором (банком) відповідати за виконання [PERSON] ДРФО [NUMBER] усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11379383000 від 01 серпня 2008 р. Згідно п.1.2 договору поруки поручителю відомі сума основного боргу 26 828 доларів США, що дорівнює 129 984 гривні 34 коп., за курсом НБУ на день укладання договору., процентна ставка 14%, термін виконання зобов'язання 04 серпня 2015 р. Згідно п.1.3 договору поруки поручитель ([PERSON]) відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник ([PERSON]) за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату відсотків, комісій, відшкодування збитків,, сплату пені та штрафних санкцій, передбачених умовами договору. Згідно п.1.4 відповідальність поручителя і боржника є солідарним. Як свідчить з довідки розрахунку заборгованості за кредитом відповідач [PERSON] припинив фактичне погашення заборгованості 10 жовтня 2012 р.. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думки учасників судового розгляду в межах наданих доказів та доведення їхньої переконливості суд дійшов до висновку про задоволення первинного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову виходячи з вищенаведеного. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). При цьому щодо вимог п/п «в» п. 4 ст. 5 вказаного Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може бути застосована судом при вирішенні даного спору. Також суд вважає, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (п/п «г» п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) суд виходить з того, що НБУ на виконання положень ст. 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. № 1429/10028). Згідно з п. 1.5 наведеного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суд виходить з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Також суд вважає, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого НБУ на день сплати. Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суд виходить з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 р. № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний недійсним. Однак, як встановлено під час судового розгляду договір між банком на [PERSON] №1137938300 був укладений 01 серпня 2008 р., тобто до набрання чинності вищенаведеного Закону. При цьому суд погоджується і з думкою представника банку, що дія Закону чи іншого нормативно-правового акту, згідно положень ст.58 Конституції України, та правової позиції конституційного суду України м від 09 лютого 1999 р. №1-рп/99 поширюється тільки на ті відносини , які виникли після набуття чинності і не поширюється на правовідносини що існували до його прийняття. Щодо визнання договору недійсним суд вважає, що підставою для визнання недійсним правочину є недодержання в момент вчинення стороною правочину вимог, що передбачені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що під час укладання договору 01 серпня 2008 р. №1137938300 між [PERSON] банком були додержані вимоги, що встановлені чинним законодавством. Так, зміст договору не суперечить ЦК України або іншим актам цивільного законодавства або моральним засадам суспільства, особи які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало їхньої внутрішній волі, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним і виконувався до односторонньої відмови від своїх обов'язків [PERSON] до 10 жовтня 2012 р.. З огляду на вищенаведене суд вважає, що ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна умов договору не допускається. За таких обставин відмова від виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором та договором поруки є неприпустимою. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно умов договору, вимог цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, суд вважає що відповідач [PERSON] своїм невиконанням умов кредитного договору порушив прийняті на себе зобов'язання, а згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання виникають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання, зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст.554 ЦК України при порушенні боржником зобов'язання, забезпеченого поручителем, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. За таких обставин [PERSON] і [PERSON] повинні відповідати перед банком як солідарні боржники, також, зазначена обставини відображена у п.п.1.3 і1.4 договору поруки. Згідно ст. 1054 ЦК України по кредитному договору банк зобов'язується надати грошові засоби (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.1052 ЦК України при невиконанні позичальником прийнятого на себе зобов'язання позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики та сплати відсотків. Як було встановлено у судовому засіданні і вищенаведене відповідачі порушили прийняті на себе зобов'язання в наслідок чого станом на 07 квітня 2014 р. є заборгованість, яка становить 251 292 гривні 04 коп.. я яких: 11 196, 59 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 13 451 гривень 12 коп. - кредитна заборгованість; 3 133, 61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 36 509 гривень 59 коп. - заборгованість по відсоткам; 233, 98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 02 726 гривень 09 коп. - пеня за прострочення сплати процентів; 489, 68 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 квітня 2014 р. становить 05 705 гривень 24 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; Враховуючи викладене суд вважає, що з відповідачів як осіб, що порушили взяті на себе зобов'язання повинна бути солідарно стягнута вказана банком заборгованість. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачів на корить позивача необхідно стягнути солідарно сплачений при зверненні до суду судовий збір.

Outcome: approved