Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 09 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог фермерського господарства «[PERSON] і К» в особі [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання дій неправомірними, зобов'язання не чинити перешкоди, зобов'язання здійснити певні дії відмовлено. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до Фермерського господарства «[PERSON] і К» про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по орендній платі задоволені частково. Зобов'язано фермерське господарство «[PERSON] і К» в особі голови [PERSON] повернути належну [PERSON] земельну ділянку площею 15,8286 гектарів, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зобов'язано фермерське господарство «[PERSON] і К» в особі голови [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні земельною ділянкою. Стягнуто з фермерського господарства «[PERSON] і К» на користь [PERSON] заборгованість за користування спірною земельною ділянкою за 2007-2012 роки у розмірі 21640 грн. Додатковим рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 03 квітня 2014 року стягнуто з фермерського господарства «[PERSON] і К» судовий збір у розмірі 114грн.70коп. на користь [PERSON]. В апеляційній скарзі ФГ «[PERSON] і К» просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що застосування судом першої інстанції ч.3 ст.640ЦК України є невірним, оскільки договір вважається укладеним тільки з моменту його державної реєстрації при оформленні договору купівлі-продажу земельної ділянки, стосовно орендованої земельної ділянки в цій статті не йдеться. Суд не звернув уваги, що правочин був здійснений з дотриманням вимог ст.ст.203-205, 207-208 ЦК України, а також ст.ст. 14,15 ЗУ «Про оренду землі». Суд також не звернув уваги, що всі умови (за винятком державної реєстрації), передбачені ЗУ «Про оренду землі», а також договором від 20.01.2005 року сторонами виконувались протягом двох років, до дня смерті орендодавця, намірів достроково його розірвати або оспорити жодна зі сторін не мала намірів. В порушення ч.3 ст.1272 ЦК України, без надання додаткового строку на прийняття спадщини, цим же складом суду, рішенням від 17.12.2012 року за [PERSON] було визнано право власності на спірну земельну ділянку. Крім того, задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції не дослідив обставини за строками позовної давності. Ухвалюючи рішення, суд не звернув уваги на вимогу позивача відшкодувати збитки в розмірі 28123,55 грн., понесені у зв'язку з передпосівною обробкою орендованої земельної ділянки в осінньо-зимовий період 2012-20132р. відповідно розрахунку. Крім того, судом не було оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Позивач не приймав участі в жодному із судових засідань, отже, зазначення судом першої інстанції, що позивач приймав участі у справі, не відповідає дійсності. ФГ «[PERSON] і К», звернувшись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про витребування орендованої земельної ділянки з незаконного користування, усунення перешкод у користуванні нею, зазначив, що 20 січня 2005 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем - фермерським господарством «[PERSON] і К» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 15,830 гектарів, що належала орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності серії І-ДН № 119930, виданого Мар'їнською районною радою 22 серпня 2002 року. Договір оренди зазначеної земельної ділянки було укладено відповідно до вимог чинного законодавства терміном на 10 років. В укладеному договорі від 20 січня 2005 року були узгоджені істотні умови договору, а саме: термін дії договору, порядок сплати, порядок зміни умов договору, його припинення та інші умови. Після підписання договору оренду, було складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), та відбулась передача земельної ділянки згідно акту прийому-передачі від 20 січня 2005 року. Позивач почав використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням. Починаючи з 2008 року зв'язок із [PERSON] перервався, за орендною платою ніхто не приїжджав, але вона все рівно нараховувалася відповідно до умов договору та станом на 01 січня 2013 року складає 21640 гривень. 18 березня 2013 року [PERSON] вручив позивачу заяву, у якій відповідач [PERSON], поставила до відома, що земельна ділянка, що розташована на території Степненської сільської ради площею 15,8283 гектарів буде оброблятися нею. Свою заяву обґрунтувала тим, що саме ця земельна ділянка належить їй після смерті її матері [PERSON], яка померла, а вона, відповідно, є її спадкоємницею. На підставі цієї заяви відповідач [PERSON] самовільно, без згоди позивача, визначивши на свій розсуд розмір та границі земельної ділянки, захопив її та засіяв соняшником. [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою до ФГ «[PERSON] і К», в якій вона просить зобов'язати фермерське господарство «[PERSON] і К» в особі голови [PERSON] повернути належну їй земельну ділянку площею 15,8286 гектарів, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зобов'язати фермерське господарство «[PERSON] і К» не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по орендній платі в розмірі 3 відсотків від загальної вартості за період з 2007 року по 2012 рік включно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла її матір [PERSON], після смерті відкрилась спадщина, в складі якої була земельна ділянка площею 15,830га, призначена для товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Степненської сільської ради Мар'їнського району Донецької області. Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 17.12.2012 року за нею було визнано право власності на вказану земельну ділянку. Починаючи з січня 2013 року вона неодноразово зверталась до позивача з вимогою сплатити орендну плату за попередні роки користування земельною ділянкою, але він вимагав укладення з ним договору оренди земельної ділянки і тільки за такої умови погоджувався розрахуватись з нею за оренду земельної ділянки за минулі роки. В пункті 20 типового договору оренди землі від 20.01.2005 року, укладеного нібито між [PERSON] та позивачем зазначено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у десятиденний термін після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі. Але [PERSON] не було виконано вказаної умови договору. Крім того, в розділі договору «реквізити сторін» дата підпису орендодавця зазначена як 23 листопада 2009 року, однак [PERSON] померла ще [INFO]. Отже, спірний договір не є укладеним і підстав для визнання його нечинним в судовому порядку немає. Таким чином, спірна земельна ділянка підлягає поверненню. Крім того, позивач повинен сплатити орендну плату за 2007-2012 роки з розрахунку 3% річних від вартості земельної ділянки. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ФГ «[PERSON] і К» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір є неукладеним і підстав для визнання його чинним в судовому порядку немає, а тому спірна земельна ділянка підлягає поверненню [PERSON] Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його представника Брага І.Д., які підтримали доводи апеляційної скарги, відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], відповідача [PERSON], які просили відхилити апеляційну скаргу позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з фермерського господарства «[PERSON] і К» заборгованості за користування спірною земельною ділянкою за 2007-2012 роки у розмірі 21640 грн. скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом першої інстанції встановлено, що між фермерським господарством «[PERSON] і К» в особі [PERSON] та [PERSON] 20 січня 2005 року було укладено договір оренди землі, при цьому у зазначеному договорі існують дві різні дати, а саме: на першому аркуші вказаного договору зазначена дата укладення як 20 січня 2005 року, а на аркуші 4 цього договору зазначені дві різні дати, як: 23 листопада 2009 року та 20 січня 2005 року (а.с. 9-10). На підставі державного акту на право власності серії І-ДН № 119930 земельна ділянка площею 15,830 гектарів, розташована на території Степненської сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належала [PERSON] на підставі рішення Степненської сільської ради № Ш/19-12 від 14 вересня 2001 року (а.с. 13). Судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] [INFO] померла. Рішенням Мар'їнського районного суду від 17 грудня 2012 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 15,830 гектарів у межах згідно планом, що розташована на території Степненської сільської ради, Мар'їнського району Донецької області згідно державного акту на право приватної власності на землю 1-ДН № 119930 від 22.08.2002 року (а.с. 38). Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником вищевказаної земельної ділянки площею 15,8283га (а.с.37). З довідки, виданою головою ФГ «[PERSON] і К» вбачається, що станом на 01 травня 2013 року заборгованість перед [PERSON] складає 21640,00 гривень та складається з: 2007 рік - 2900,00 гривень; 2008 рік - 2120,00 гривень;2009 рік - 2860,00 гривень; 2010 рік - 4160,00 гривень; 2011 рік - 4240,00 гривень; 2012 рік - 5360,00 гривень (а.с.15). В пункті 20 Типового договору оренди землі від 20 січня 2005 року, укладеного між [PERSON] та фермерським господарством «[PERSON] і К» зазначено, що передача орендної земельної ділянки орендарю здійснюється у десятиденний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання - передачі. Відповідно до ст.13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до вимог ст.16 зазначеного закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, якими визначалось, що моментом укладення договору оренди землі (набуття договором чинності) є його державна реєстрація (ст.640 ЦК України, ст.ст.18, 20 Закону України «Про оренду землі). Частиною 3 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Статтею 18 ЗУ «Про оренду землі» в редакції, дійсній на час укладення договору оренди, визначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. У відповідності до ст. 20 ЗУ «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин (договір) підлягає такій реєстрації. Тобто для набуття чинності договором оренди землі необхідно було його зареєструвати у встановленому законом порядку. Лише після його державної реєстрації договір вважається укладеним та набуває чинності. Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що договір оренди між ФГ «[PERSON] і К» та [PERSON] від 20 січня 2005 року державної реєстрації не пройшов, а отже, не є вчиненим у розумінні ст.210 ЦК України. За змістом статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до вимог статті 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. За умов встановленого факту використання ФГ «[PERSON] і К» належної [PERSON] земельної ділянки при відсутності укладеного між ними договору оренди суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо повернення спірної земельної ділянки позивачу в силу її використання відповідачем без належних правових підстав. Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] в частині зобов'язання позивача повернути [PERSON] належну їй земельну ділянку та зобов'язання ФГ «[PERSON] і К» не чинити [PERSON] перешкод в користуванні земельною ділянкою. При цьому, суд першої інстанції без достатніх законних підстав задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з фермерського господарства «[PERSON] і К» на користь позивача заборгованості за користування спірною земельною ділянкою за 2007-2012роки у розмірі 21640грн., так як договір оренди між ФГ «[PERSON] і К» та [PERSON] від 20 січня 2005 року державної реєстрації не пройшов, а отже, не є вчиненим у розумінні ст.210 ЦК України. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з фермерського господарства «[PERSON] і К» на користь позивача заборгованості за користування спірною земельною ділянкою за 2007-2012роки у розмірі 21640грн. слід відмовити, скасувавши рішення суду першої інстанції в цій частині. Доводи апеляційної скарги ФГ «[PERSON] і К» стосовно спливу строку позовної давності спростовується тим, що рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 17.12.2012 року за відповідачем визнано право власності на спірну земельну ділянку, отже, трирічний строк позовної давності починає спливати з моменту набрання чинності вказаного судового рішення. Враховуючи, що [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою 01.08.2013 року, строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, не сплинув. Посилання апелянта як на підставу скасування рішення суду на невирішення вимоги позивача відшкодувати збитки в розмірі 28123,55 грн., понесені у зв'язку з передпосівною обробкою орендованої земельної ділянки в осінньо-зимовий період 2012-20132р. не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, а позивачем ФГ «[PERSON] і К» не було заявлено вказаної позовної вимоги. Помилкове зазначення судом першої інстанції про розгляд справи за участю позивача [PERSON] не впливає на правильність висновків суду у частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог та відмови у задоволенні заявлених позовних вимог позивачем ФГ «[PERSON] і К». Крім того, позивачем було надано суду першої інстанції заяву про розгляд справи без його участі (а.с.53), можливості здійснювати свої цивільні права та обов'язки позбавлений не був. За наведених вище правових підстав, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з позивача заборгованості за користування спірною земельною ділянкою за 2007-2012 роки у розмірі 21640 грн. підлягає скасуванню, в іншій частині рішення суду - залишити без змін. У відповідності до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування.

Outcome: partial