Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованість за кредитним договором №СМ-SMEІ00/004/2008 від 02.04.2008 року в розмірі 671 115.39 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ становить 5 364 225.31 грн. та 12 810.78 грн. пені, стягнення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що згідно кредитного договору №СМ-SMEI100/004/2008, укладеного 02.04.2008р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 644132,92 доларів США, з виплатою 5.5% річних, строком погашення до 02.04.2018 року, свої зобовязання позичальник не виконував належним чином, а тому станом на 10.09.2013 року заборгованість позичальника перед кредитором становить 671 115.39 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ становить 5 364 225.31 грн. та 12 810.78 грн. пені, які просить позивач стягнути. Представник ПАТ «ОТП Банк» позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судових засіданнях позов не визнала, вказала, що є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості по даному договору, в подальшому після відновлення провадження у справі в судове засідання не з'явилася. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно кредитного договору №СМ-SMEI100/004/2008, укладеного 02.04.2008р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 644132,92 доларів США, з виплатою 5.5% річних, строком погашення до 02.04.2018 року (а.с.6-21). Умовами договору передбачалось право банку на вимогу по достроковому виконанні зобов'язань (п.1.9.1). До кредитного договору №СМ-SMEI100/004/2008 було укладені сторонами додаткові договори №1-№10 (а.с.58-96). 11.04.2013 року в зв'язку з порушенням строків погашення платежів, банк пред'явив позичальнику вимогу про погашення боргу (а.с.23-24). Станом на 10.09.2013 року заборгованість позичальника перед кредитором становить 671 115.39 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ становить 5 364 225.31 грн. та 12 810.78 грн. пені, на підтвердження якої позивач подав розрахунок заборгованості (а.с.53-57). Подаючи даний позов, позивач суду не вказав суду на те, що ним вже було подано позов до [PERSON] (який, як встановлено судом, є і позичальником і одночасно іпотекодавцем) про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок заборгованості по цьому ж договору №СМ-SMEI100/004/2008, укладеного 02.04.2008р. Так, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013р. (справа №344/17555/13-ц) позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] задоволено та звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №СМ-SMEI100/004/2008, укладеного 02.04.2008р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON], яка складає станом на 25.10.2013р. - 677595,14 доларів США, з яких: 562099,04 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 115496,10 доларів США - заборгованість по відсотках; 25132,35 грн. - пеня за прострочення виконання зобов'язання (а.с.128-130). Судом при розгляді справи №344/17555/13-ц також досліджено і встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 02.04.2008р. між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № PCM-SMEI00/004/2008 з додатками № 1 від 10.12.2009р. та № 2 від 14.09.2010р., згідно якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: громадський центр для обслуговування населення з автомобільною стоянкою (992,3 кв.м.) та мийку (121,4 кв.м.), розташовані за адресою [ADDRESS]; земельну ділянку, загальною площею 0,0334 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; земельну ділянку, загальною площею 0,0988 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з житлового будинку загальною площею 222,2 кв.м. та огорожі загальною площею 140,0кв.м.; земельну ділянку за № [NUMBER] площею 0,0941 га, що знаходиться за адресою: ділянка № [NUMBER], садівниче товариство «Хриплин», Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради кадастровий номер [NUMBER]. Саме на дані предмети іпотеки і було рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013р. звернено стягнення на нерухоме майно, визначено реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів, визначено початкову ціну, вирішено питання судових витрат. За апеляційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013р., рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2015 року заочне рішення було змінене в частині суми заборгованості, визнавши заборгованість по кредитному договору №СМ-SMEI100/004/2008 укладеного 02.04.2008р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] станом на 25.10.2013р.: 562099,04 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 115393,95 доларів США - заборгованість по відсотках; 9124.34 грн. - пеня за прострочення виконання зобов'язання , в решті рішення залишено без змін (а.с.115-120). При цьому апеляційним судом було досліджено правильність розрахунку заборгованості згідно висновку експертизи, за якою зменшено суму заборгованості по відсотках та пені (пеня зменшена банком - позивачем). Отже, 30.01.2015 року набрало законної сили рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №СМ-SMEI100/004/2008, укладеного 02.04.2008р. в сумі 562099,04 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 115393,95 доларів США - заборгованість по відсотках; 9124.34 грн. - пеня за прострочення виконання зобов'язання. За вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, судом встановлені обставини наявної суми заборгованості станом на 25.10.2013р., при цьому, що за матеріалами даної цивільної справи заборгованість визначена банком станом на 10.09.2013р., тобто передує даті, по якій заборгованість вже вивчалася судом по іншій справі. Окрім того, за даними експертизи заборгованість визначена по кредитному договору №СМ-SMEI100/004/2008 укладеного 02.04.2008р. за рішенням суду в розмірі 562099,04 доларів США - заборгованість по тілу кредиту(без змін); 115393,95 доларів США - заборгованість по відсотках (зменшено за експертизою на 102.15 доларів США); 9124.34 грн. - пеня за прострочення виконання зобов'язання (уточнена (зменшена) позивачем під час розгляду справи апеляційним судом). Безпосередньо Законом України № 898-ІV«Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а, отже, іпотека не може існувати самостійно без зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 898-ІV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Згідно зі ст. 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Одночасно під час вирішення справ щодо звернення стягнення на предмет іпотеки з іпотекодавця [PERSON], банк звернувся з позовом на стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором, за яким було забезпечення позову на предмет іпотеки. Щодо можливого пред'явлення вимоги до позичальника який є і іпотекодавцем (в т.ч. на думку суду за різними позовами), роз'яснення міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5«Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, п.9 зазначає, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Пунктом 41 також роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Разом із тим відповідно до третього речення абз. 2 пункту 42 цієї постанови винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобов'язанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону № 898-ІV (або ст. 589 ЦК щодо заставодавця). Це положення узгоджується із п. 9 зазначеної постанови, відповідно до якого передбачене одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником. Рішення суду, постановлені з урахуванням вищезазначених роз'яснень, має відповідати загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні роз'яснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов'язанням. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання. Отже, враховуючи вимоги чинного законодавства, те, що кредитор самостійно вибирає спосіб захисту свого права - стягнення боргу чи іпотеки в забезпечення цього боргу з однієї і тієї ж особи, відповідальність подвійна не передбачена, а стягнення на предмет іпотеки, надає право кредитору при подальшому нарахуванні заборгованості (що не погашена), звернутися на стягнення коштів з врахуванням реалізованого предмету іпотеки, тобто різниці заборгованості, чи вразі вичерпання всіх передбачених законодавством дій по реалізації предмета іпотеки звернутись з позовом на погашення всієї заборгованості. Позивачем не надано жодних доказів виконання прийнятого рішення суду про стягнення предмету іпотеки, чи відсутність виконання такого, а саме рішення Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013р., яке набрало законної сили згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2015 року. А тому позовні вимоги Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованість за кредитним договором №СМ-SMEІ00/004/2008 від 02.04.2008 року в розмірі 671 115.39 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ становить 5 364 225.31 грн. та 12 810.78 грн. пені, є безпідставними. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно ст..526, 530, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed