Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04 травня 2016 року відмовлено в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Не погодившись з рішенням суду, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» принесло апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі та стягнути з відповідачкисудовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 515 гривень 80 копійок з таких підстав: - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що оскільки у встановлений кредитним договором строк виконання зобовязань (23 жовтня 2007 року), відповідачка свої зобовязання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконала, сторони не висловлювали бажання припинити дані правовідносини, то кредитні правовідносини між банком та відповідачкою на момент звернення позивачем до суду є дійсними; - кредитним договором передбачене нарахування процентів після спливу строку повернення кредиту, а у разі їх несплати, договором передбачена відповідальність у вигляді сплати пені, яка нараховується на суму залишку заборгованості. Оскільки до 2015 року відповідачка не сплатила заборгованість за кредитом, то банк правомірно нарахував проценти за кредитом та пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за договором та звернувся до суду в 2016 року в межах строку позовної давності. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивача не з'явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлена на їх адресу телефонограма, яка зареєстрована в журналі телефонограм апеляційного суду і заява про розгляд справи у відсутність представника. Відповідачка заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, відповідачку, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Із матеріалів цивільної справи вбачається. 25 жовтня 2005 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №KTD0SE00002155, відповідно до умов якого банк надав останній кредит в сумі 6 500 гривень на строк до 23 жовтня 2007 року, зі сплатою відсотків у розмірі 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати плюс сума, яка розрахована відповідно до пункту 3.10 даного договору (а.с.7-8). За розрахунком публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» станом на 23 грудня 2015 року відповідачка має заборгованість у розмірі 51 302 гривень 99 копійок, яка складається з 1 687 гривень 69 копійок - заборгованості за кредитом, 65 гривень 71 копійок - заборгованості по комісії за користування кредитом, 15 235 гривень 14 копійок -заборгованості по процентам за користування кредитом, 34 314 гривень 45 копійок - пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором (а.с.5-6). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У зв'язку із цим публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду із позовом 16 січня 2016 року, тобто після спливу строку виконання зобов'язання (23 жовтня 2007 року), доказів наявності договору про збільшення строку позовної давності в порядку, передбаченому статтею 259 ЦК України, сторонами не було надано.Відповідачказаявила в судовому засіданні клопотання про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Однак із таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи. Згідно з статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до норми частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. З огляду на те, що у зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи, що пунктом 1.1 кредитного договору передбачене погашення позичальником кредиту (заборгованості за кредитом, процентів, комісії) частинами з 20 по 27 число кожного місяця в розмірі 442 гривні24 копійки, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. В судовому засіданні суду першої інстанції відповідачкою заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Згідно наданого банком розрахунку останнє погашення заборгованості здійснено відповідачкою 07 травня 2012 року, а публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду 16 січня 2016 року (а.с.22). Положеннями частин 1, 3 статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що банк звернувся до суду з пропуском строків позовної давності, але не врахував, що з 2005 року до 2012 року відповідачка частково виконував свої зобовязання за кредитним договором, а з травня 2012 року відповідачка припинила оплату по кредиту. Отже, діями позичальника перервано перебіг позовної давності, який, з урахуванням наведеного, розпочався 07 травня 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом 16 січня 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності. Таким чином, висновок суду першої інстанції про початок перебігу позовної давності з жовтня 2007 року (з визначеної судом дати закінченнядії кредитного договору) ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права (Правова позиція Верховного Суду України у справі №6-116цс 13). Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК Українипідставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову через сплив строку позовної давності. Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що оскільки відповідачка свої зобовязання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконала у встановлений кредитним договором строк (23 жовтня 2007 року) і сторони не висловлювали бажання припинити дані правовідносини, а тому кредитні правовідносини між банком та відповідачкою, на момент звернення позивачем до суду, є дійсними, то апеляційний суд виходить із Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-116цс 13, згідно із якою початком перебігу строку позовної давності для стягнення платежів відповідно до графіку є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж і не сплатив, і відповідно загальна позовна давність застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, який був визначений графіком. Довід апеляційної скарги про те, що строк позовної давності для пред*явлення позову не сплинув, оскільки у договорі між сторонами визначено, що договір діє до повного виконання зобов*язань,є необґрунтованим, з тих підстав, що строк виконання зобов*язань за договором визначений по 23 жовтня 2007 року. Оскільки після жовтня 2007 року відповідачка продовжувала частково виконувати свої зобов*язання за договором і останній платіж був вчинений нею 07 травня 2012 року, то строк позовної давності, за цих умов, сплинув 8 травня 2015 року.

Outcome: partial