Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання частково недійсним договір купівлі - продажу та перевід прав покупця, просять суд: визнати частково недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладені між [PERSON] та [PERSON] 18.06.2014 року, перевівши права покупця з [PERSON] на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заявленого позову позивачі посилаються на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 01.11.2005 року, позивачам разом з їх батьками - відповідачем [PERSON] та третьою особою - [PERSON] належала у рівних частках квартира [ADDRESS] . З метою поліпшення побутових та житлових умов та збільшення житлової площі було вирішено придбати житловий будинок в селі. При цьому було домовлено,що придбання будинку та земельної ділянки, на якої він розташований, буде оформлено на їх матір - відповідача по справі [PERSON] .. При підібрані варіанту будинку за [ADDRESS] , вони оговорили з власником будинку, що як тільки вони продадуть свою квартиру, то у них будуть гроші на оформлення договору купівлі-продажу. А поки, [PERSON] було передано їх матір`ю [PERSON] завдаток у розмірі 1000 доларів США, а тому продавець своєю розпискою дозволив їх сім`ї проживати у будинку та користуватися земельною ділянкою, нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу планувалось здійснити на протязі року. В той же час, позивачі вказують, що продовжуючи реалізацію спільної сімейної домовленості про придбання будинку, 30.07.2013 року вони продали належну їм квартиру за 134 820 грн, про що вказано у договорі. Відразу після отриманих коштів від відчуженого майна, стверджують, що ними разом з їх батьками було проведено капітальний ремонт житлового будинку, де вони зареєструвалися та який мали намір купити. У травні 2014 року у продавця були готові документи на продаж житлового будинку і земельної ділянки, та 18.06.2014 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу був оформлений договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Оформлення права власності відбулось одноособово на їх матір. Згодом, як вказують про те позивачі, стосунки між їх батьками погіршилися, та рішенням Білгород-Дністровського міськрайсуду від 08.12.2015 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу, їх батько звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна та визнання права власності на 1/2 частку придбаних усіма членами сім`ї житлового будинку та земельної ділянки. У травні позивачами було подано позов про визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності, а саме на 1/4 часту житлового будинку та земельної ділянки. Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/4274/16-ц від 26.07.2016 року їх позов був задоволений. Проте, рішенням апеляційного суду від 20.10.2016 року, залишеним в силі постановою ВСУ від 10.10.2018 року, рішення суду першої інстанції від 26.07.2016 року по справі № 495/4274/16-ц скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Позивачі посилаючись на факті, що судами було вказано на неправильно обраний ними спосіб захисту, оскільки ними не оскаржувалось укладання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, вказували на наявність усіх правових підстав для задоволення позову. З урахуванням усього вищенаведеного, вони і звернулись до суду з даним позовом. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі. 15 квітня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. Представник третьої особи 15 жовтня 2020 року надав клопотання та заяву від 20.01.2021 року про застосування позовної давності, згідно яких вказано, що про порушене право [PERSON] та [PERSON] позивачам стало відомо у травні 2016 року, а до суду з відповідним позовом вони звернулись лише 20.02.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому, посилаючись на ст. 258 ЦК України, зокрема ч.2 п.3 вказував, що до відносин, пов`язаних з переведенням на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності застосовується позовна давність в один рік. З урахуванням викладеного, просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання частково недійсним договір купівлі - продажу та перевід прав покупця. 22 січня 2021 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з позовом погодилася, просить суд його задовольнити, після оголошеної судом перерви не з`явилася, була повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Представник третьої особи з позовними вимогами не погодився, просить суд в їх задоволені відмовити. Зі згоди сторін, суд розглядає справу за відсутність відповідачів належним чином повідомлених про день та час розгляду справи Фактичні обставини, встановлені судом. Вислухавши представника позивачів, відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає строк спеціальної позовної давності в один рік, яка застосовується до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); 8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року. Так, за ствердженнями позивачів про порушення своїх прав вони дізнались після ознайомлення з позовною заявою [PERSON] про поділ майна. У травні 2016 року вони звернулись до суду з позовом про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності. Враховуючи тривалий судовий процес, прийняття судами різних інстанцій рішень як на задоволення позовних вимог, так і з посиланням на їх необґрунтованості, відповідно відмови у задоволенні позову, позивачі надали до суду заяву про поновлення строків звернення до суду. З огляду на той факт, що пропуск позовної давності дійсно має місце, виходячи із характеру спірних правовідносин, та застосування скороченої позовної давності, навіть якщо виходити з остаточного рішення суду, що винесено судом касаційної інстанції, з якого позивачам достовірно вже було відомо про неможливість відновлення їх прав в обраний ними спосіб в судовому порядку, що було ухвалено 10.10.2018 року, проте позивачі звернулись з відповідним позовом до суду 20.02.2020 року. Жодних поважних причин не звернення до суду за захистом своїх прав на протязі настільки тривалого часу Позивачами не наведено. Проте, суд в даному випадку не застосовує наслідки спливу строку позовної давності, а вказує на необґрунтованості позову в цілому, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що дійсно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме по 1/4 частині кожному на праві власності належала квартира [ADDRESS] ,що підтверджується копією Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 34781618 від 10.07.2012 року. За договором купівлі-продажу квартири від 30.07.2013 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відчужили належну їм квартиру за 134 820, 00 грн., які вони отримали до підписання цього Договору/п.2 Договору/. Згодом, 18.06.2014 року [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 18.06.2016 року придбала житловий будинок [ADDRESS] , ціна якого становила 46 687, 00 грн., та земельну ділянку за цією ж адресою за 48 397, 00 грн. Вказане також підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23162688 та № 23165193 від 18.06.2014 року. Як вбачається з умов укладених оспорюваних правочинів, зокрема у п.3.5 Договору купівлі-продажу земельної ділянки йдеться, що Сторони - покупець [PERSON] та Продавець - [PERSON] при укладанні договору не подають приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними. В той же час у абз.2 п.14 договору купівлі-продажу житлового будинку Сторони - покупець [PERSON] та Продавець - [PERSON] свідчать, що Покупцю і Продавцю нотаріусом роз`яснена ст.27 Закону України «Про нотаріат», а саме: що не нотаріус, а саме Продавець і Покупець несуть відповідальність зокрема, якщо подали неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; не заявили про відсутність чи наявність осіб, прав та інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчинення якої звернулася особа. Згідно довідки, виданої виконкомом Мологівської сільської ради № 459 від 13.05.2015 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але дійсно проживає [PERSON] , [INFO]. Вказуючи на факті реєстрації місця проживання позивачів за наведеною вище адресою, факті першочергового продажу належної їм квартири разом з їх батьками та розписці про отримання однієї тисячі доларів в якості завдатку [PERSON] 01.05.2013 року до укладання та посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18.06.2014 року, наполягали на логічній взаємопов`язаності набуття спірного майна за спільні кошти усієї сім`ї, зокрема і [PERSON] та [PERSON] , одержаними ними від відчуження квартири. Проте, суд не може погодитись з даними доводами, оскільки доказів вказаного в ході розгляду справи не знайдено. Нормативне обґрунтування. Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно вимог частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, як передбачено частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Оцінка аргументів сторін, висновки суду. Отже, для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач має довести відповідними доказами визначеними у ч. 2 ст. 218 ЦК України, що саме він є стороною договору, тобто, що майно було придбано для нього та за його кошти. Враховуючи положення вказаної статті, з приводу того, що рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, у даній справі свідки не залучались та не допитувались. Разом з тим, суд враховує, що позивачі повинні надати відповідні докази в спростування змісту нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу в частині покупців. Як вбачається з матеріалів справи, розглядаючи вимоги [PERSON] та [PERSON] , які були предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанції з приводу визнання права власності на частку у спільній сумісній власності та встановлення розміру ідеальних часток в праві спільної сумісної власності, зокрема рішенням апеляційного суду Одеської області, яке підтримав ВС, надано оцінку нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2013 року, згідно якому сторони спільно продали за 134 820 грн квартиру [ADDRESS] , при цьому продавці отримали грошові кошти за квартиру до підписання договору від 13.07.2013 року (п.2 договору), з чого слідує, що ще не пізніше ніж 13.07.2013 року кожний із чотирьох продавців зазначеної квартири, в тому числі і позивачі у нинішній справі, отримав грошові кошти за продану частку кожного вказаної квартири. Позивачі на час відчуження 13.07.2013 року своєї частки квартири були повнолітніми особами, а тому, отримавши гроші за власну частку квартири могли на власний розсуд розпорядитися цими коштами, оскільки ці кошти були їх особистими. Будь-які докази на підтвердження того, що позивачі передали подружжю [PERSON] грошові кошти, які вони отримали за відчужену квартиру, на придбання спірного нерухомого майна, відсутні. Позивачами не надано суду належних доказів на підтвердження доводів надходження джерела грошових коштів для придбання житлового будинку та безперечного зв`язку між продажем зазначеної квартири та купівлею спірного житлового будинку і земельної ділянки. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачами в обґрунтування їх вимог вказано, що підставою для відмови у задоволенні їх позовних вимог про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності та встановлення розміру ідеальних часток в праві спільної сумісної власності став невірно обраний ними спосіб захисту, адже вони мали оскаржити власне договори купівлі-продажу. Так, дійсно у своїй постанові від 10.10.2018 року ВС вказав, що Позивачами не оспорені договори купівлі-продажу нерухомого майна від 18 червня 2014 року набутого подружжям [PERSON] за час шлюбу. Разом з тим, звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачами всупереч ч.2 ст. 218 ЦК України не наведено жодного письмового доказу, з якого достовірно можливо було прослідкувати взаємозв`язок купівлі житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за тією ж адресою саме за вилучені від продажу належної в т.ч. і квартири за адресою: [ADDRESS] , а на підставі тільки згоди відповідача [PERSON] з позовом, без надання відповідних доказів, задоволення позовних вимог є неможливим. Будь-яких засобів аудіо та/або відеозапису, підтверджуючих обґрунтованість заявленого позову матеріали справи не містять. Таким чином, Позивачами не надано суду належних доказів на підтвердження доводів надходження джерела грошових коштів для придбання спірного житлового будинку й земельної ділянки та вкладання отриманих позивачами коштів від продажу зазначеної квартири в купівлю указаного спірного майна, внаслідок чого застосування положень недійсності частини правочину та переведення прав покупця є неможливим. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції право на судовий захист, звертаючись до суду особа в позові вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Оглянувши та перевіривши усі надані позивачами в обґрунтування позовних вимог докази, судом не виявлено порушення прав та інтересів позивачів, адже заявлений ними позов не підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи усе вищевикладене, суд, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та логічний взаємозв`язок, прийнявши до уваги норми діючого законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, прийшов до висновку, що вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання частково недійсним договір купівлі - продажу та перевід прав покупця є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed