Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 23 грудня 2013 року був задоволений позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання нікчемним правочину і примусове вжиття наслідків нікчемного кредитного договору, а саме: - було визнано нікчемним договір застави нерухомого майна, укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» і [PERSON], - примусово вжиті наслідки нікчемного кредитного договору №DN 81АR 03110011 від 31 жовтня 2007 року, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» і [PERSON], умовами якого передбачено надання кредиту терміном до 30 жовтня 2014 року шляхом стягнення з [PERSON] суми у розмірі 30 101 гривня, яка залишилась до сплати наданого кредиту, із урахуванням сплачених сум. Не погодившись з рішенням суду, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» принесло апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав: - в основу рішення про задоволення позову про визнання нікчемним договору застави було покладено заочне рішення Будьонівського районного суду м. Донецька від 4 жовтня 2010 року, яким було визнано нікчемним кредитний договір, однак вказане рішення не набрало чинності, оскільки оскаржується в апеляційному порядку. Під час розгляду справи представник банку підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить його особистий підпис на відповідній розписці. Вислухавши суддю-доповідача, представника банку, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення з [PERSON] суми, яка залишилась до сплати наданого кредиту, із урахуванням сплачених сум, зміні з наступних підстав. Із матеріалів цивільної справи вбачається. 31 жовтня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №DN 81 AR03110011, згідно із яким позивач отримав в банківській установі кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 85 415 гривень 44 копійки на придбання автомобіля, оплату реєстрації предмета застави, сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту щомісяця, строком до 30 жовтня 2014 року. В забезпечення зобов*язань за кредитним договором між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна (без зазначення дати укладення та не підписаний [PERSON].), (а.с. 10-15). Заочним рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 4 жовтня 2010 року був визнаний нікчемним кредитний договір №DN 81АR 03110011 від 31 жовтня 2007 року, укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» і [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 4 лютого 2014 року заочне рішення Будьонівського районного суду м. Донецька від 4 жовтня 2010 року залишено без змін. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання нікчемним договору застави нерухомого майна, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» і [PERSON] (а.с. 57-62). Відповідно до частини 2 статті 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів, які суд першої інстанції оцінив і правильно прийшов до висновку про задоволення позову про визнання договору застави нікчемним. Стягуючи з [PERSON] на користь банку несплачений кредит у розмірі 30 101 гривня, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] був отриманий кредит у розмірі 57 580 гривень, із яких він сплатив банку 27 279 гривень. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки згідно із кредитним договором від 31 жовтня 2007 року [PERSON] отримав кредитні кошти у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 85 415 гривень 44 копійки. Вказаний розмір кредиту був вказаний самим [PERSON] у позовній заяві (а.с. 1-2). Розмір отриманого кредиту зазначений у кредитному договорі (а.с. 14). Крім того, в Ухвалі апеляційного суду Донецької області від 4 лютого 2014 року, якою було залишено без змін заочне рішення Будьонівського районного суду м. Донецька від 4 жовтня 2010 року про визнання нікчемним кредитного договору, встановлений факт отримання [PERSON] кредиту у розмірі 85 415 гривень 44 копійки. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із наданими публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» розрахунками, [PERSON] в рахунок погашення кредиту було сплачено 30 038 гривень 35 копійок. Виходячи із встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення суми, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь банку, не відповідає фактичним обставинам по справі, що у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 309 ЦПК є підставою для зміни рішення суду. Виходячи із наведеного, рішення суду в частині стягнення суми кредиту з [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», підлягає зміні і з нього на користь банку повинно бути стягнуто 55 377 гривень 09 копійок, виходячи із розрахунку: 85 415 гривень 44 копійки - 30 038 гривень 35 копійок = 55 377 гривень 09 копійок.

Outcome: partial