Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивачка) подала до суду позов до [PERSON] (відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , 2010р.н., у розмірі 2 000,00 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликається на те, що від шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Їхній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий рівень вона одна не може забезпечити, а батько, який здоровий та працездатний, в Україні не працевлаштований, працює за межами України і зможе сплачувати аліменти у сумі 2 000,00 грн. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні позивачка зменшила розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , 2010р.н., у розмірі 1 500,00 грн. Відповідач позов визнав повністю. Заяв та клопотань учасниками справи не подано. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 10.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.19-20). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Сторони перебували у зареєстровано шлюбі, який між ними розірвано та є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 25.11.2008, рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 15.05.2019 та свідоцтвом про народження від 10.06.2010 (а.с.9, 10-12, 13). Донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , про що свідчить довідка від 13.01.2020 (а.с.8). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем (батьком) обов`язку щодо утримання своєї дитини до досягнення нею повноліття. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства». Так, утримання дитини до досягнення нею повноліття є обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України та стаття 180 СК України). Відповідно до положень частини 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з приписами частини 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Крім цього, суд враховує норми статей 8, 11, 12 ЗУ «Про охорону дитинства» (26 квітня 2001 року № 2402-III), які передбачають право дітей на достатній життєвий рівень, рівність батьків у правах та обов`язках щодо дитини та права, обов`язки і відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Зважаючи на положення частини 2 ст. 10 ЦПК України суд також враховує норми статей 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, відповідно до яких в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою. Відповідач, як батько дитини, зобов`язаний її утримувати, однак, на даний час, добровільно цей обов`язок не виконує. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання та виховання дитини, створення для неї такого рівня життя, який був би достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, покладено на обох батьків, а не на одного з них, і саме обоє батьків зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відтак, враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на повне визнання відповідачем уточнених вимог позивачки суд, з огляду на приписи ст. 13 ЦПК України, вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 150, 180-182, 184 СК України та

Outcome: approved