Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. Представник позивача [PERSON] адвокат Чорненький Я.Б. подав до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідачка), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 108,3 кв.м., корисною площею 162,2 кв.м., спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право, як співзабудовником, на Ѕ частину збудованого за час шлюбу, але не введеного в експлуатацію, об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 108,3 кв.м, корисною площею 162,2 кв.м. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору представник позивача покликається на те, що 23.05.1992 позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою. Рішенням виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради Львівської області за №97 від 24.09.1998 його дружині [PERSON] для будівництва житлового будинку було виділено земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована у [ADDRESS] . Під час їх спільного життя позивачем було побудовано будинок, який 23.09.1998 було прийнято у експлуатацію, що підтверджується відповідним актом. Акт про прийняття в експлуатацію житлового будинку буз затверджений рішенням виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради від 24.09.1988. Право власності на вищезазначене майно було визнано за [PERSON] та доручено Стриському МБТІ провести реєстрацію житлового будинку та видати свідоцтво про право власності. 12.07.2002 на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово намагався у досудовому порядку вирішити питання щодо поділу належного їм спірного житлового будинку, однак відповідачка відмовляється від його поділу. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. Представник позивача позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, та просять суд позов задовольнити. Представник відповідачки позов визнав частково, суду пояснив, що сторони були одружені і за час шлюбу збудували спірний житловий будинок, тому цей будинок дійсно є спільним майном подружжя. Однак вважає, що наявні підстави для відступу від рівності часток подружжя, оскільки у них є спільний син, який хворіє, тому просить суд визнати за позивачем право на ј частину цього житлового будинку. Заяви та клопотання учасників справи. Представник позивача подав: клопотання про відкладення розгляду справи та долучення письмових доказів до матеріалів справи; заяву про уточнення позовних вимог (а.с.48, 56, 59-60). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 27.08.2020 прийнято справу до розгляду та призначено її до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.34-35). Ухвалами судового засідання від 13.11.2020, 24.02.2021 відкладено розгляд справи (а.с.39, 50). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/523/19 відповідачки [PERSON] (а.с.42, 43, 44, 54, 55). Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 24.02.2021, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.05.1992. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.57). Згідно з актом прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва від 23.09.1998, комісією проведено перевірку відповідності збудованого житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] , та постановлено рахувати прийнятою в експлуатацію з оцінкою добре забудову земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.12-13). Рішенням Гніздичівської селищної ради від 24.09.1998 № 97 ухвалено, зокрема: затвердити акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку [ADDRESS] житловою площею 108,3 кв.м. та корисною 162,2 кв.м; оформити право власності на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] (а.с.14). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 12.07.2002. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 25.02.2017 (а.с.7). Відповідно до технічного паспорта від 13.11.2017, в селищі Гніздичів по [ADDRESS] розташований житловий будинок «А-3» (а.с.8-10). Довідкою Гніздичівської селищної ради від 07.11.2017 встановлено, що житловому будинку [PERSON] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Площа земельної ділянки, наданої [PERSON] для обслуговування житлового будинку, становить 0,5 га (а.с.11). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права на частку у цьому майні. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Сімейного кодексу України (далі СК України). Так, положенням статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини 1 статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина 2 статті 372 ЦК України). Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Відповідно до приписів частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони у справі перебували у шлюбі з 23.05.1992 по 12.07.2002 і за час шлюбу збудували житловий будинок [ADDRESS] . Будівництво будинку закінчено у 1998 році, його прийнято у експлуатацію, однак право власності на нього не зареєстровано. Надаючи оцінку аргументам сторін суд зауважує, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом одного з подружжя, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених вище норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі №158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року в справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19). Суд зазначає, що факт побудови сторонами спірного житлового будинку за час їх шлюбу та належність його сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя сторонами визнається, відтак ця обставина не підлягає доказуванню і дозволяє суду дійти висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] (на даний час Стрийський район) Львівської області об`єктом спільної сумісної власності сторін. Щодо аргументів сторони відповідача про відступлення від рівності часток подружжя суд зауважує, що за загальним правилом частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Збільшення або зменшення частки співвласника є правом суду і таке може бути ним реалізоване за наявності обставин, які мають істотне значення. Сторона відповідача покликається на наявність у сторін дитини, яка хворіє, як на істотні обставини, що дозволяють відступити від рівності часток подружжя, однак на підтвердження таких обставин жодних належних та допустимих доказів нею не надано. За наведених обставин суд доходить переконання про відсутність обґрунтованих підстав для зменшення частки позивача у спірному житловому будинку. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 4\~215,00 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у повному обсязі. На підставі статей 15, 16, 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України, статей 60, 61, 63, 68, 70 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved