Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 08 вересня 2016 року він був прийнятий на посаду водія трамвая 3-го класу служби руху [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» та 02 березня 2018 був переведений на посаду водія трамваю 3-го класу служби по експлуатації КП КМР «Трамвай». 24 липня 2018 року він звернувся до директора із заявою про звільнення його за ч.3 ст.38 КЗпП України, у звязку з порушенням законодавства про оплату праці та умов колективного договору на 2017-2018 роки КП КМР «Трамвай» в частині терміну виплати заробітної плати. На підставі його заяви та в порушення вимог трудового законодавства наказом від 30 липня 2018 року він був звільнений за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням замість звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Крім цього, позивачу також не виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 20 476,89 грн., у звязку із чим й середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні склав 10 днів, що становить 3 260 грн. З огляду на викладене просить суд визнати незаконним наказ КП КМР «Трамвай» про звільнення [PERSON] № 176 від 30 липня 2018 року та змінити формулювання наказу про його звільнення № 176 від 30 липня 2018 року в частині причин звільнення, а саме з ч.1 ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України; стягнути з КП КМР «Трамвай» невиплачену вихідну допомогу на користь [PERSON] в розмірі 20 476,89 грн., стягнути середній заробіток за затримання розрахунку при звільненні на користь [PERSON] за весь час затримки розрахунку при звільненні на користь [PERSON] за весь час затримки на день подання позову в розмірі 3 260 грн. Представник відповідача надав суду відзив на позов, у якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що позивач був звільнений за власним бажанням та не вимагає поновлення на роботі, тобто не визначає саме звільнення як порушення своїх прав. Скасування наказу про звільнення унеможливлює задоволення вимоги про внесення змін до наказу, оскільки в скасований наказ зміни не вносяться. Сам наказ відповідає вимогам законодавства, оскільки в ньому зазначена вірна причина для звільнення, а саме власне бажання, як зазначено в ст.38 КЗпП України.\~ Заяви, клопотання учасників справи: 24 жовтня 2018 року представником позивача надана заява про усунення недоліків до позову. 18 березня 2019 року представником відповідача наданий відзив на позов. В судове засідання представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилався на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову, надав суду відзив на позовні вимоги, де просить суд відмовити в задоволенні позову. Процесуальні дії суду 15 серпня 2018 року ухвалою суду позов залишено без руху. 08 листопада 2018 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що 08 вересня 2016 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія трамвая 3-го класу служби руху [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» та 02 березня 2018 був переведений на посаду водія трамваю 3-го класу служби по експлуатації КП КМР «Трамвай», що вбачається з трудової книги (а.с.9-11). 31 липня 2018 року [PERSON] був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, про що був виданий наказ 30 липня 2018 року № 176 на підставі заяви позивача (а.с.5). Як встановлено в судовому засіданні під час виконання обовязків позивачу [PERSON] заробітну плату відповідач виплачував із порушенням строків її виплати, що вбачається з довідки від 09.08.2018 року № 687/02, яка видана Головним бухгалтером КП КМР «Трамвай» [PERSON] (а.с.14). Так, як вбачається із заяви позивача [PERSON], останній 24 липня 2018 року оформив заяву на імя директора КП КМР «Трамвай» про його звільнення за власним бажанням відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України, у звязку з тим, що на підприємстві порушується законодавство про працю та не виконуються умови колективного договору, а саме порушується стаття 115 КЗпП України, ст.24 ЗУ «Про оплату праці», п.4.15 колективного договору підприємства. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є визнання незаконним наказ, змінити формулювання наказу та стягнення\~ вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з трудових правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу законів про працю України. Оцінка суду Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.\~\~\~\~ Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно до ст.55 Конституції України, «кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб….Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань». Ст.68 Конституції України визначено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13, де вказано, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Як вбачається зі заяви позивача [PERSON], останній оформив заяву на імя директора КП КМР «Трамвай» 24 липня 2018 року про його звільнення за власним бажанням відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України, у звязку з тим, що на підприємстві порушується законодавство про працю та не виконуються умови колективного договору, а саме порушується стаття 115 КЗпП України, ст.24 ЗУ «Про оплату праці», п.4.15 колективного договору підприємства (а.с.6). Так, аналізуючи вищезазначені норми та встановлені обставини справи, є підстави для\~ зміни причин звільнення [PERSON] з ч.1 ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина четверта статті 235 КЗпП України). Так, як встановлено в судовому засіданні відповідачем не здійснений розрахунок та виплата вихідної допомоги, яка підлягає виплаті під час звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними та залежать від вирішення позову щодо зміни формулювання причин звільнення, а також є похідними вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги, оскільки залежать від вирішення вимог про зміну формулювання причин звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.\~ Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачу при його звільненні усіх належних йому сум виплачено не було, а тому на його користь підлягає стягненню сума вихідної допомоги в розмірі 20 476,89 грн. = 6 825,63 грн. середньомісячна заробітна плата х 3 місяці, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3 260 грн. = 326 грн. х 10 діб, з урахуванням заявлених вимог позивача. Окрім цього, вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» про звільнення позивача № 176 від 30 липня 2018 року не підлягають задоволенню, оскільки визнання наказу про звільнення незаконним автоматично скасовує його та тягне поновлення на роботі позивача, а також унеможливлює задоволення вимог позивача про вчення до нього змін. Так вимоги про поновлення на роботі позивачем не заявлено та зі змісту наказу про звільнення вбачається, що він відповідає вимогам діючого законодавства щодо його оформлення.\~ Окрім цього, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня\~\~ 2006 року). Судові витрати. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України та з урахуванням задоволених вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial