Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

Своїм позов до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 24743,94 грн. завданих збитків. Вказав, що 09 квітня 2004 року при переході вул. Городоцької у м. Львові, біля будинку № 224 на [PERSON], яка прямувала до свого місця праці КП «Теребля», був здійснений наїзд вантажним автомобілем ГАЗ-52, н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Внаслідок чого [PERSON] від отриманих травм померла на місці пригоди. Вказаний автомобіль належав громадянину [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди володільцем автомобіля ГАЗ-52, н.з. [NUMBER] на підставі генерального доручення була [PERSON]. Вищезазначені обставини підтверджуються актом розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 05.05.2004 р. та актом про нещасний випадок на виробництві, що стався з [PERSON] форми Н-1 від 05.05.2004 р. Щодо водія [PERSON] була порушена кримінальна справа за ст. 286 ч. 2 КК України. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 16.06.2004 р. встановлено, що [PERSON] 09.04.2004р. о 13.30 год. при перевезенні вантажу для приватного підприємця [PERSON], керуючи автомобілем ГАЗ-52 н.з. [NUMBER] та рухаючись по вул. Городоцькій у м. Львові, в напрямку за межі міста, грубо порушивши вимоги розділу 1 п. 1.5, 1.7, розділу 12 п.п. 12.3 Правил дорожнього руху України наїзд на потерпілу [PERSON] внаслідок чого травмував її, що призвело до смерті останньої. Суд визнав винним та засудив [PERSON] за ст. 286 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки із застосуванням до нього ст. 75 КК України, звільнивши від покарання з випробуванням на три роки. Оскільки [PERSON] померла внаслідок нещасного випадку на виробництві її сім'ї та утриманцям були здійсненні страхові виплати передбачені ст.ст. 17, 28, 29, 33, 34 Закону України від 23.09.1999 р. «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Постановами начальника Відділення ВД ФССНВ у м. Львові від 08 квітня 2010 року № 1307/80415/80415/36, від 23 травня 2011 року № 1307/80415/80415/37,від 18 квітня 2012 року № 1307/80415/80415/39, від 27 вересня 2012 року № 1307/80415/80415/40, від 02 квітня 2013 року № 1307/80415/8.04.15/41, па підставі Закону України від 23.09.1999р. № 1105-ХУ та наданих документів було призначено та виплачено щомісячні страхові виплати по втраті годувальника у сумі - 24 619,86 грн. та 124,08 грн. - сума за послуги банку за період з 01 грудня 2010 року по 01 вересня 2013 року всього на загальну суму - 24 743,94 грн. Шкода, що була завдана потерпілій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та продовжується виплачувати її сім'ї та утриманцям Відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати такі виплати Фонду виходячи із наступного. Частиною першою статгі 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.12.2005 року у справі № 2-1484/05 було стягнуто з [PERSON] на користь Відділення ВД ФСС HB та ПЗ у м. Львові - 34 914 грн. 84 коп. здійснених страхових виплат станом на 01.11.2004 року. Тому представник позивача в своїй заяві до суду просила позов задовольнити, справу розглянути в її відсутність. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти задоволення позову на користь позивача з тих підстав, що будь-яких неправомірних дій [PERSON] не вчиняла. Також, немає фактичних даних, що саме внаслідок її дій завдана майнова шкода. Вироком Залізничного суду м. Львова від 16.06.2004 року встановлена вина водія [PERSON] Вини у смерті [PERSON] у [PERSON] немає. [PERSON] у трудових відносинах з нею не перебував. Заслухавши відповідача, вивчивши надані сторонками матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає зі слідуючих підстав. Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно з преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» матеріальне забезпечення та соціальні послуги, що надаються за цим Законом, є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Відповідно до визначеного Закону суб'єктом страхування є страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. А страхування на випадок втрати працездатності є обов'язковим. Отже, при проведені виплати сім'ї потерпілої Фонд соціального страхування з тимчасової непрацездатності виконав свій обов'язок, а тому здійснення ним такої виплати застрахованій особі не є відшкодуванням заподіяної шкоди в розумінні ст.1191 ЦК України. Ні Законом, ні нормами глави 67 ЦК України не передбачено право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування за цим Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Так, згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі Основи) та Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» (далі Закон). Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Так, статтею 46 Конституції України гарантується громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Зокрема, право громадян на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності відповідно до абз. 2 ч. 1 ст.4 Закону України від 18.01.2011 р. №2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням»(надалі «Закон №2240-ІІІ») виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством. Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами страхування є: страховик Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник роботодавець; застрахована особа найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов'язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 цього ж Закону, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків як тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві. Крім того, нормативне визначення поняття травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві наведено у п.2 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків виробничого характеру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2001 р. №270 (надалі «Порядок №270»), згідно якого під нещасними випадками невиробничого характеру слід розуміти не пов'язані з виконанням трудових обов'язків травми, у тому числі отримані внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень іншою особою, отруєння, самогубства, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою, травми, отримані внаслідок стихійного лиха, контакту з тваринами тощо (далі - нещасні випадки), які призвели до ушкодження здоров'я або смерті потерпілих. Під дорожньо-транспортною пригодою згідно визначення, наведеного у п.2 Порядку обліку дорожньо-транспортних пригод, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 р. №538, розуміється подія(небезпечний випадок), що сталася під час руху дорожнього транспортного засобу, унаслідок якої загинули або були травмовані люди чи завдані матеріальні збитки. Що свідчить про те, що дорожньо-транспортна пригода є нещасним випадком невиробничого характеру. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування за цим Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Тому з урахуванням зазначеного, при проведені виплати особі, яка постраждала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності виконав свій обов'язок, а тому здійснення ним такої виплати застрахованій особі не є заподіяною шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України і, відповідно, відділення Фонду не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, та не набуває права зворотної вимоги до винної особи згідно ст.1191 ЦК України. Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов'язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами, не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров'ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. Зважаючи на встановлені факти, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed