Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 15.01.2018 року до Черкаського районного суду Черкаської області звернувся з позовом до [PERSON] про визнання додаткових угод недійсними. в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 23.05.2006р. між ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна» був укладений кредитний договір №СNL-F00/071/2006, за яким він отримав кредит на споживчі цілі у сумі 500 000грн, зі строком повернення не пізніше 23.05.2016р.. 04.07.2007р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ним був укладений кредитний договір №СNL-F00/152/2007, за яким [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі у сумі 778 000грн, зі строком повернення не пізніше 01.07.2022р.. В забезпечення виконання умов кредитних договорів, він та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 23.05.2006р. уклали договір іпотеки № РСNL-F00/071/2006, а 04.07.2007р. був укладений договір іпотеки № РСL-F00/152/2007 між ним та ЗАТ «ОТП Банк». Предметом іпотеки за вказаними договорами є двоповерховий цегляний жилий будинок з підвалом, гаражем, мансардою та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., - та земельні ділянки, загальною площею 0,1601 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] 22.02.2013р. між ПАТ «ОТП Банк» (яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та АКБ «Райффайзенбанк Україна») та ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» були укладені договір купівлі-продажу кредитного портфелю (договір факторингу) від 22.02.2013р. та договір про відступлення права вимоги. 28.01.2015р. між ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» та [PERSON] був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., а також договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки до цих кредитних договорів, за якими позивач набув прав кредитора до відповідача по таких кредитних договорах в розмірі 756402,79грн (загальна сума зобов'язання станом на 28.01.2015р.). Після цього між сторонами було укладено сім однотипних додаткових угод до кредитного договору №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., за якими позивач надав відповідачу у позику різні суми грошових коштів: 18.02.2015р. - 405 000грн; 25.02.2015р. - 340 000грн; 05.03.2015р. - 250 000грн; 20.03.2015р. - 190 000грн; 20.03.2015р. - 73750 грн; 21.03.2015р. - 540 000грн; 10.06.2015 р. - 760 000грн. Вказані угоди на думку позивача є недійсними правочинами, оскільки кредитодавцем за цими угодами виступає неналежна особа - [PERSON], який відповідно до вимог чинного законодавства не може бути стороною кредитного договору, так як не є фінансовою установою. 06.03.2018 року до Черкаського районного суду Черкаської області надійшов відзив [PERSON] в якому він заперечив проти позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Відповідач підтвердив факт укладення між ним та ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» 28.01.2015р. договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., а також договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки до цих кредитних договорів, за якими він набув прав кредитора до позивача [PERSON] по вище вказаних кредитних договорах на загальну суму станом на 28.01.2015 року в розмірі 756402,79грн. 04.02.2015р. між ним та [PERSON] було укладено в нотаріальній формі договір про внесення змін до договору іпотеки № РСL - F00/152/2007 від 04.07.2007р., за яким сторони передбачили договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, відповідач зазначає, що після цього між сторонами було укладено сім однотипних додаткових угод , за якими він надав [PERSON] у позику різні суми грошових коштів, в тому числі: 18.02.2015р. - 405 000грн; 25.02.2015р. - 340 000грн; 05.03.2015р. - 250 000грн; 20.03.2015р. - 190 000грн; 20.03.2015р. - 73750 грн; 21.03.2015р. - 540 000 грн; 10.06.2015 р. - 760 000грн., при цьому зазначає відповідач, були укладені додаткові угоди до договору про відступлення права вимоги за кредитним договорами №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., а не додаткові угоди до кредитного договору, як зазначає позивач в своєму позові, тому на думку відповідача, твердження позивача про те, що він є неналежною стороною даного договору є помилковими. Крім того, у своєму відзиві [PERSON] зазначає, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25.01.2016 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно задоволено повністю, серед підстав подання позову були додаткові угоди ідентичні тим, які є предметом даного розгляду і їм надавалася оцінка судом і жодних сумнівів в їх законності не було. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON], [PERSON] заперечили проти позовних вимог повністю з підстав зазначених у відзиві та додатково пояснили, що рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 13.04.2018 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість на загальну суму 3799828,00 грн. саме за додатковими угодами, які є предметом даного судового розгляду Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі. 04.06.2018 року головуючим по справі суддею Смоляром О.А. була винесена ухвала, якою він задовольнив свою заяву про самовідвід по даній справі. 21.08.2018 року представник відповідача заявив усне клопотання про залишення позову без руху. 21.08.2018 року ухвалою суду в клопотанні було відмовлено. Норми права, що підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З умовами ч. 1. 2. ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ст. 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Встановлені судом обставини. З наданих суду письмових доказів вбачається. 04.07.2007р. між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №СNL-F00/152/2007, за яким [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі у сумі 778 000грн, зі строком повернення не пізніше 01.07.2022р. (а.с. 16-23). В забезпечення виконання умов кредитних договорів, [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 23.05.2006р. уклали договір іпотеки № РСNL-F00/071/2006, а 04.07.2007р. був укладений договір іпотеки № РСL-F00/152/2007 між ним та ЗАТ «ОТП Банк» (а.с. 48-49). Предметом іпотеки за вказаними договорами є двоповерховий цегляний жилий будинок з підвалом, гаражем, мансардою та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., - та земельні ділянки, загальною площею 0,1601 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS](а.с. 48-49). 22.02.2013р. між ПАТ «ОТП Банк» (яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та АКБ «Райффайзенбанк Україна») та ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» були укладені договір купівлі-продажу кредитного портфелю (договір факторингу) від 22.02.2013р. та договір про відступлення права вимоги(а.с. 49). 28.01.2015р. між ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» та [PERSON] були укладені договора про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р. (а.с. 7-8), а також договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки до цих кредитних договорів, за якими позивач набув прав кредитора до відповідача по таких кредитних договорах в розмірі 756402,79грн (загальна сума зобов'язання станом на 28.01.2015р.). Після цього між [PERSON] та [PERSON] було укладено сім однотипних додаткових угод до кредитного договору №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р., за якими позивач надав відповідачу у позику різні суми грошових коштів: 18.02.2015р. - 405 000грн; 25.02.2015р. - 340 000грн; 05.03.2015р. - 250 000грн; 20.03.2015р. - 190 000грн; 20.03.2015р. - 73750 грн; 21.03.2015р. - 540 000грн; 10.06.2015 р. - 760 000грн. (а.с. 9-15). Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25.01.2016 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно задоволено повністю, серед підстав подання позову були додаткові угоди укладені до договорів про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №СNL-00/071/2006 від 23.05.2006р. та СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р. (а.с. 48-51). Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 13.04.2018 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість на загальну суму 3799828,00 грн. саме за додатковими угодами, які є предметом даного судового розгляду(а.с. 95-97). Вказані обставини не заперечуються сторонами. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи. Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, тим, що на його думку укладені між сторонами додаткові угоди є недійсними правочинами, оскільки кредитодавцем за цими угодами виступає неналежна особа - [PERSON], який відповідно до вимог чинного законодавства не може бути стороною кредитного договору, так як не є фінансовою установою. Разом з тим, аналіз змісту спірних угод свідчить, що кожна з них являє собою окремий договір позики, який пов'язаний з первинними кредитними договорами лише спільним способом забезпечення виконання позичальником ([PERSON].) своїх грошових зобов'язань. В самих угодах зазначено, що [PERSON] діє на підставі саме договору про відступлення права вимоги від 28.01.2015 року, дійсність якого сторонами не оспорюється, а не кредитного договору. Крім того, в спірних угодах відсутня така обов'язкова умова саме кредитного договору, як сплата процентів. В додаткових угодахнепередбачений обов'язок [PERSON] сплатити проценти за користування коштами [PERSON], а лише сума позики, порядок та дата її повернення. Отже суд приходить до висновку, що письмові правочини, що укладені між сторонами та мають назву «Додаткова угода до кредитного договору №СNL-F00/071/2006 від 23.05.2006р. та №СNL-F00/152/2007 від 04.07.2007р.» по своїй правовій природі не є кредитними договорами, а є договорами позики. З огляду на визначені законом особливості регулювання таких правочинів будь-яких обставин, які б свідчили про нікчемність чи недійсність таких правочинів, судом не встановлено. Аналіз змісту умов таких угод, обставин за яких вони укладались та їх правових наслідків, свідчить, що вони цілком відповідають вимогам ст.203 ЦК та положенням параграфу 1 глави 71 ЦК, а відтак доводи відповідача про їх недійсність є необґрунтованими. Варто звернути увагу, що з огляду на презумпцію свободи договору, а також поведінку сторін при укладанні спірних правочинів та виконанні їх умов, жодна із сторін не заперечувала їх дійсності. При цьому відповідач належним чином виконав взятий на себе обов'язок позикодавця і надав відповідачу позику у спосіб, передбачений укладеними між сторонами письмовими угодами, внаслідок чого відповідач зобов'язаний повернути таку позику (ст.1046 ЦК). Статтею 1047 ЦК передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За таких обставин договір позики є укладеним з моменту передання грошей позичальнику. Доведеність факту передання коштів від позичальника позикодавцю покладається на сторін і має доводитись шляхом надання належних та допустимих доказів. За змістом укладених між сторонами додаткових угод позивач підтвердив отримання від відповідача, як позикодавця, обумовлені суми позики шляхом підписання відповідних угод. До того ж під час розгляду справи представник позивача не заперечував обставин отримання ним грошових коштів, а отже з моменту отримання грошових коштів позичальником (відповідачем) договір позики є укладеним і сторони набувають відповідних прав та обов'язків за таким договором. Крім того, на час слухання справи рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 13.04.2018 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість на загальну суму 3799828,00 грн. саме за додатковими угодами, які є предметом даного судового розгляду. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог - відсутні. Судові витрати. Враховуючи, що в позові відмовлено судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed