Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.11.2012 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «Fiat», моделі «Doblo», 2004 року випуску, номер шасі (кузова рами) - ZFA 22300005278671, номерний знак «АТ 8302 ВЕ». Позивач вважає, що вказаний відповідач продав йому даний автомобіль за 5\~000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 28.11.2012 року 39\~965 грн. Всі істотні умови договору купівлі-продажу сторонами було погоджено та ніяких заперечень стосовно ціни та предмету цієї угоди між ними не виникало. На підтвердження укладення даного договору відповідач [PERSON] того ж дня видав позивачу розписку про отримання грошових коштів за автомобіль, передав позивачу свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу, ключ від замків запалювання та дверей цього автомобіля, а також відповідачем видано генеральну довіреність, якою позивачу надано повноваження щодо розпорядження, користування та володіння цим транспортним засобом, тобто надано всі права власника. При цьому позивач із вказаним відповідачем домовилися, що даний договір купівлі-продажу буде укладений у простій письмовій формі, оскільки відповідач [PERSON] відмовився нести витрати по переоформленню права власності на автомобіль, а у позивача на той момент не було необхідної суми коштів для сплати вказаних витрат. Сторони вирішили здійснити вказане переоформлення в подальшому. 28.08.2015 року позивач, керуючи вказаним автомобілем, був зупинений на стаціонарному посту ДПС УДАІ ГУМВС України у Львівській області, а саме в с.Добряни. Під час цього позивачу повідомлено, що вказаний автомобіль перебуває під арештом, в звязку з чим у позивача вилучено даний транспортний засіб та направлено останній до штрафмайданчику. Згодом вказаний автомобіль передано позивачу на зберігання. Від відповідача [PERSON] позивачу стало відомо, що за цим відповідачем рахується заборгованість в сумі 22\~203 грн. перед ПАТ КБ «Приват Банк», і погашати її відповідач не має наміру. В звязку з цим державним виконавцем відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції (надалі - відділ ДВС) відкрито відповідне виконавче провадження, в процесі здійснення якого винесено постанову про арешт майна вказаного відповідача, в тому числі спірного автомобіля. Позивач, посилаючись на норми ст.ст. 220, 235, 334, 657, 638 ЦК України, вважає, що між ним та відповідачем [PERSON] був укладений саме договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, оскільки виконані всі обовязки сторін за цим договором. Так, позивач як покупець передав вказаному відповідачу обумовлену ними суму грошових коштів, а відповідач прийняв таку оплату та передав позивачу автомобіль, ключі від нього та документи. Укладення одностороннього правочину, яким є зазначені генеральна довіреність, факт видачі розписки відповідачем про отримання грошових коштів та правовідносини, що виникли при цьому між сторонами, засвідчують удаваність вказаного правочину, оскільки він приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір купівлі-продажу. Позивач вважає, що він фактично набув право власності на вказаний транспортний засіб на законних підставах, оскільки в даному випадку воля продавця та покупця були направлені на укладення саме договору купівлі-продажу. Жодних претензій чи вимог про витребування від позивача спірного автомобіля чи захисту свого права власності на це майно відповідачем не предявлялось. Тому позивач вважає, що вказаний транспортний засіб придбаний ним у повній відповідності до норм чинного законодавства, задовго до виникнення у відповідача заборгованості, і дане майно вже кілька років перебуває у володінні та користуванні позивача. Однак, останній позбавлений можливості користуватися спірним автомобілем. Тому позивач просить визнати договір купівлі продажу даного автомобіля, укладений 28.11.2012 року між ним та відповідачем [PERSON], дійсним, визнати за позивачем право власності на даний автомобіль, зобовязати відділ ДВС зняти арешт та заборону відчуження зазначеного автомобіля, скасувати постанову відділу ДВС від 01.09.2015 року про накладення арешту на цей автомобіль та припинити розшук даного автомобіля. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, та просять ці вимоги задовольнити. Вони вказали, що однією з позовних вимог є скасування вищевказаної постанови відділу ДВС від 01.09.2015 року, оскільки саме цією постановою накладено арешт на спірний автомобіль. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав із вищевказаних підстав. Представник відповідача - відділу ДВС [PERSON] просить вирішити даний позов згідно із законом. Цей представник також вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що довіреністю, посвідченою 28.11.2012 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованою в реєстрі за №2863, відповідач [PERSON]М . уповноважив позивача та/або [PERSON] на укладення правочинів щодо експлуатації спірного автомобіля та вчинення інших дій щодо останнього (а.с.5). Судом встановлено, що відповідно до розписки, виданої цим відповідачем 28.11.2012 року, останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 5\~000 доларів США. У розписці вказано, що даний договір купівлі-продажу, згідно з яким відповідачем продано позивачу спірний автомобіль, укладений у простій письмовій формі і містить істотні умови цього договору (а.с. 6). Відповідно до постанови старшого державного виконавця вказаного відділу [PERSON] від 10.04.2015 року у ВП №46982149 при примусовому виконанні виконавчого листа №200/8418/14-ц, виданого 03.07.2014 року постійно діючим Третейським судом асоціації «Дніпровський банківський Союз», про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» 22\~203, 01 грн. боргу, для забезпечення виконання вказаного документу накладено арешт на все майно відповідача [PERSON] в межах суми звернення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить цьому боржнику (а.с.39). Згідно з актом огляду та затримання транспорту від 28.08.2015 року інспектором ДПС взводу №3 (з ОСП) БДПС ДАІ УМВС у Львівській області [PERSON] затримано спірний автомобіль під керуванням позивача. Дане затримання здійснено у звязку з вищевказаним виконавчим провадженням (а.с.9). Постановою старшого державного виконавця вказаного відділу ДВС [PERSON] від 01.09.2015 року доручено відділу ДВС Стрийського міськрайонного управління юстиції провести опис та арешт затриманого автомобіля (а.с. 8). Згідно з даними акту опису й арешту майна від 02.09.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Стрийського МУЮ [PERSON] описано і накладено арешт на спірний транспортний засіб ( а.с.40, 41). Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до змісту ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва її інтересів перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочини від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст.ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Пунктами 2, 7, 8 Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Відповідно до п.7 цього Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Відповідно до п. 8 вказаного Порядку для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Також у п.8 Порядку визначено документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Ні договір доручення, ні розписка про отримання грошових коштів до документів , вказаних в п.8 Порядку, не належать. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до розяснень, вказаних в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», нерідко суди визнають дійсними договори купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль. При цьому суди залишають поза увагою вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, вищевказані постанову Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, якою затверджено вищезазначений Порядок. Ця постанова також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. Крім того, судами не перевіряється і не враховується та обставина, що в деяких випадках такі угоди укладаються з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобовязаннями. Не враховують суди і те, що на підставі частини другої статті 220 ЦК не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки відповідно до закону він не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Отже, видача довіреності на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та передбачає перехід права власності, а відтак, довіреність не є правочином, згідно з яким відбувається перехід такого права. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що визнання відповідачами позову суперечить закону, а тому суд таке визнання не приймає відповідно до правил ч.4 ст.174 ЦПК України. . Отже, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і в звязку з цим в їх задоволенні слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст.220, 235, 334, 657, 638, 639 ЦК України, п.п.2, 7, 8 Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, та,

Outcome: dismissed