Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] до управління освіти Ясинуватської районної державної адміністрації задоволені частково: на відповідача покладено зобов»язання видати трудову книжку в якій зазначити день її звільнення 31 жовтня 2013 року, тобто день видачі трудової книжки; стягнути з управління освіти Ясинуватської районної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, починаючи з 01 червня 2013 року по день видачі дублікату трудової книжки -31 жовтня 2013 року у розмірі 8185 грн. 32 коп. стягнути на користь позивачки з відповідача компенсацію моральної шкоди у розмірі 300 грн. З рішенням суду не погодився відповідач, подав апеляційну скаргу в якій зазначив, що справа була розглянута таким чином, що перешкода в затриманні видачі дублікату трудової книжки та винність відповідача вже встановлено, та навпаки - не взято до уваги важливі для вирішення справи обставини. Судом не було прийнято до уваги, що 28 травня 2013 року відділом освіти було виявлено факт розкрадання бюджетних коштів саме позивачем [PERSON], яка надала письмові пояснення за фактом розкрадання нею 162692, 89 грн. 29 травня 2013 року вона пройшла до відділу освіти та забрала з сейфу свою трудову книжку, про що повідомила у телефонній розмові в день звільнення. 31 травня 2013 року [PERSON] була присутня, проте не повний робочий день, про що складено акт від 31 травня 2013 року. Суд при вирішені спору посилається на п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яким передбачено: якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений орган в цей день надсилає поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою допускається тільки за письмовою згодою працівника. Проте, судом не враховано, що цей пункт має місце лише у випадках звільнення працівників з ініціативи роботодавця. У даному випадку позивачка звільнилася за власним бажанням. Згідно п. 6.1 якщо трудова книжка працівника загублена підприємством внаслідок стихійного лиха або з інших причин, то йому видається дублікат трудової книжки без стягнення її вартості. Суд неправильно посилався на ст. 235 КЗпП України ( поновлення на роботі та зміна формулювання причин звільнення ) з наступних підстав, зокрема, відповідач не перешкоджав в отриманні трудової книжки, яку позивач самостійно взяла на робочому місці за день її звільнення, остерігаючись ганебного запису. Таким чином, тільки 31 жовтня 2013 року позивач отримала дублікат трудової книжки тільки з підстав її особистої недбалості та з причин навмисного не бажання в його отриманні. Просив скасувати рішення суду у задоволені позову відмовити. В судовому засіданні представники апелянта Управління освіти Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи. апеляційний суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2013 року Позивач звернулася до суду з уточненим під час розгляду справи позовом до Управління освіти Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, просила зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку, зазначивши в трудовій книжці день звільнення - день винесення рішення по справі; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки, починаючи з 31 травня 2013 року по 31 жовтня 2013 року, тобто по день видачі відповідачем дублікату трудової книжки у розмірі 8262,54 грн, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 грн., мотивуючи свої вимоги ухиленням відповідача у видачі їй її трудової книжки. Судом першої інстанції встановлено, що Позивач працювала на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти Ясинуватської райдержадміністрації з 04 вересня 2012 року по 31 травня 2013 року: згідно наказу № 28-к від 31 травня 2013 року була звільнена за власним бажанням. ( а.с.31 ) Згідно складеному акту 31 травня 2013 року [PERSON] на роботі була відсутня. Згідно п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої і Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року № 110, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї записом про звільнення. З матеріалів справи вбачається, що співробітниками відділу освіти Ясинуватської райдержадміністрації, де працювала позивачка, 31 травня 2013 року було встановлено факт зникнення з сейфу, де зберігалися трудові книжки всіх працівників відділу, трудової книжки [PERSON], що стало підставою звернення відділу освіти до правоохоронних органів с заявою і, відповідно, оголошення догани провідному фахівцю з кадрового забезпечення відділу освіти [PERSON] ( а.с. 34 - 37 ). Проте, з висновку Ясинуватського МВ ГУМВС від 18.06.2013 року вбачається, що перевірка закінчена через малозначність вчиненого. ( а.с.40 ) Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач та допитані свідки наполягали, що трудова книжка знаходиться у [PERSON], яка сама забрала її з сейфу, оскільки побоювалась того, що у її трудовій книжці буде зроблений ганебний запис за вчинення нею діяння щодо державних коштів відділу освіти. Позивачка [PERSON] не заперечувала, що відносно неї порушена кримінальна справа провадження якої триває. Згідно п.4.2 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. 31 травня 2013 року позивачці було направлено листа про необхідність з»явитися за трудовою книжкою, що знайшло відображення у наданому письмовому доказі з реєстрацією в книзі вихідної кореспонденції. Таким чином, з огляду на вищевикладене, саме в обов»язок звільненого працівника входить особисто звернутися за отриманням трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відомості про уповноваження позивачкою відділ управління освіти переслати їй трудову книжку чи її дублікат, в матеріалах справи відсутні. З огляду на матеріали справи [PERSON] вперше звернулася за отриманням трудової книжки через свого представника - адвоката [PERSON] - 06.06. 2013 року. В матеріалах справи наявне звернення адвоката, погоджене з [PERSON] з відміткою про реєстрацію запиту у книзі вхідної кореспонденції від 07.06.2013 року № 396 ( а.с.49 ) Під час розгляду справи в апеляційному суді представник відповідача наполягала, що запиту такого змісту управління освіти не отримувало. Був запит від адвоката, але зовсім іншого змісту, на який надана відповідь, яка відповідає змісту запиту. Просила копію запиту, що знаходиться на а.с. 49 не приймати як належний доказ, оскільки на ньому відсутній підпис посадової особи, яка прийняла запит, а надана копія запиту щодо змісту звернення, є підробкою з боку сторони позивача. З огляду на зміст запиту адвоката [PERSON] ( а.с.49 ), останній посилається на укладений від 1 червня 2013 року № 23 договір з [PERSON] на ведення кримінальної справи. У зв»язку з цим просив надати копію посадових обов»язків [PERSON], наказ про її звільнення, видати на руки трудову книжку. Так, 07.06.2013 року було звернення [PERSON] до управління оовіти, яке зареєстроване у книзі вхідної кореспонденції за № 396, але про надання відомостей відносно дій [PERSON] 10 червня 2013 року відділом освіти була надана відповідь за вихідним номером № 653 (а.с.50 ) такого змісту, що не стосується видачі трудової книжки. Таким чином, наданий запит адвоката від 06.06.2013року, як доказ звернення уповноваженої позивачкою [PERSON] особи ( з огляду на відсутність належним чином оформлених повноважень для звернення та отримання трудової книжки), не приймається апеляційним судом як належний та допустимий доказ, в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України, тому не має підстав ввважати, що звернення за видачею трудової книжки сталося 07.06. 2013 року. Слід зауважити, що договір між [PERSON] та [PERSON] про надання останній правової допомоги у справі по стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу був укладений тільки 31 серпня 2013 року. ( а.с.24 ) Безспірних доказів про звернення [PERSON] до відповідача з вимогою видачі трудової книжки чи її дублікату після звільнення, тобто у період після 31 травня 2013 року до 07 жовтня 2013 року, позивачкою [PERSON] не надано. Відповідно до п. 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Тобто, підставою для вчинення вищевказаних дій - є наявність вини власника або уповноваженого ним органу. Як зазначалось вище, позивакою не надано жодного доказу, що у період з 31 травня до 07 жовтня 2013 року відповідач- відділ освіти Ясинуватської райдержадміністрації створював перешкоди чи відмовляв у видачі дублікату трудової книжки. Проте, з матеріалів справи вбачається, що звернення [PERSON] до відповідача через адвоката [PERSON] мало місце 07 жовтня 2013 року, вже під час розгляду в суді її позову до відповідача ( а.с.72) і цієї обставини відповідач не заперечував. Дублікат трудової книжки та її копія були видані позивачці 31 жовтня 2013 року. Як пояснив представник відповідача, копію трудової книжки, яка була видана [PERSON] та долучена до матеріалів справи, виготовлена з копії її трудової книжки, яка знаходилася в управлінні ПФУ. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню у тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки. З огляду на вищевикладене затримка видачі трудової книжки ( дублікату ) вбачається тільки у період з 07 по 31 жовтня 2013 року. Суд першої інстанції, задовольняючи у повному обсязі вимоги [PERSON] виходив з того, що вона при звільненні не отримала трудової книжки, що відповідно до ст. 48, 235 КЗпП України є порушенням трудових прав працівника і дійшов висновку про наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки, а саме з 1 червня 2013 року по 31 жовтня 2013 року, вважаючи весь цей час вимушеним прогулом і підставами для видання нового наказу із зазначенням дати звільнення - 31 жовтня 2013 року. Такий висновок є помилковим, оскільки судом першої інстанції не було встановлено вини відповідача у затримці видачі трудової книжки ( дублікату); судом першої інстанції наявність вини відповідача взагалі не розглядалася. Виходячи з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року №100, наявних відомостей про заробіток [PERSON], суд першої інстанції правильно розрахував її середньоденний заробіток, який складає 77, 22 грн. Виходячи з кількості днів затримки відповідачем видачі їй трудової книжки ( дублікату ) - 19 днів робочих днів, за цей період позивачці підлягає стягненню з відповідача середній заробіток у розмірі: 77,22 грн. х 19 = 1467, 18 грн. За таких обставин не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про внесення до трудової книжки відомостей про дату її звільнення 31 жовтня 2013 року, оскільки вина установи, де працювала позивачка і, відповідно, вимушений прогул з часу її фактичного звільнення - 31 травня 2013 року не знайшов свого підтвердження. Позивачкою були заявлені вимоги про стягнення за її користь компенсації моральної шкоди у розмірі 1000 грн, які судом першої інстанції з посиланням на ст.1167 ЦК України, були задоволені частково у розмірі 300 грн. Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються нормами кодексу законів про працю. Згідно ст. 237-1 КЗпП України Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України. Апеляційний суд вважає, що з огляду на звернення позивачки с заявою про отримання трудової книжки ( дублікату) і затримка у її видачі наявна, то вбачається порушення права позивачки з боку відповідача. Виходячи з фактичних обставин справи, терміну затримки у видачі трудової книжки (дублікату), апеляційний суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди на користь позивачки підлягають задоволенню у розмірі 100 грн. Позовні вимоги [PERSON] випливають з трудових правовідносин, а тому, відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору. Згідно частині 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволені частково - стягнуті матеріальна шкода і компенсація моральної шкоди, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487, 20 грн. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванню норм матеріального права.

Outcome: partial