Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 13.04.2021 до Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування чужим майном, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є власником будинком [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований відповідач. Проте, починаючи з 2012 року відповідач в будинку не проживає, витрати по утриманню будинку не несе, місце перебування його не відоме. Оскільки позивач не може звернутися до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації так, як місце перебування останнього не відоме, тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи шляхом направлення на його адресу реєстрації ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та судових повісток, а також відповідач був повідомлений про розгляд справишляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 23.03.2020 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 25.05.2021 року розгляд справи відкладено в зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. У суді встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку від 06.03.2012 посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою-Скляр Н.М. позивач [PERSON] є власником будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] . Також право власності [PERSON] підтверджується витягом про державну реєстрацію від 23.03.2012 (а.с.10-12) З копії будинкової книги вбачається, що по [ADDRESS] з 1997 року зареєстрований [PERSON] (а.с.8-9) Згідно акту складеного депутатом Звенигородської міської ради Грициком Л.В. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але з 2012 року за зазначеною адресою не проживає (а.с.7). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності . Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідна до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім&apos;ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст. 72 цього кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317, 383 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України.). Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з цього, необхідно зазначити наступне: оскільки, вказаний будинок не є місцем проживання відповідача [PERSON] , що встановлено судом, тому його можливо визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене суд вважає, позовні вимоги про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком що розташований за адресою [ADDRESS] доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 908.00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved