Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

свої вимоги позивач, з урахуванням їх збільшення, обґрунтовує тим, що відповідно до заповіту, посвідченого Верхньовербізькою сільською радою Коломийського району 20.03.2007 року, вона є спадкоємцем майна [PERSON] . У відповідності до рішення колгоспу останній надано земельну ділянку в урочищі «Зарінок» в с. Верхній Вербіж Нижньовербізької ОТГ для ведення особистого селянського господарства, яка нею та членами її сім`ї оброблялася. В 2019 році позивач звернулася із заявою до Нижньовербізької сільської ради ОТГ про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність орієнтовною площею 0,16 га, що знаходиться по [ADDRESS] , в урочищі «Зарінок» с. Верхній Вербіж Коломийського району. Розглянувши її заяву, вказана сільська рада рішенням № 1479-ХХХVIII/2019 від 27.11.2019 року відмовила їй в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Верхній Вербіж в урочищі «Зарінок», в зв`язку з тим, що дану земельну ділянку минулого року виділено [PERSON] . Проте, із листа сільської ради від 22.01.2020 року вбачається, що [PERSON] надано тільки дозвіл на складання проекту відведення на земельну ділянку і він є не затвердженим. Позивач, посилаючись на ч.1 ст.116, ч.1, 4, 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України, вважає таке рішення незаконним, оскільки сільська рада протиправно їй відмовила у наданні такого дозволу. Відповідач, мотивуючи свою відмову, на думку позивача, посилається на підстави, не передбачені ЗК України чи іншими законодавчими актами. В даному випадку у відповідача є обов`язок надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою чи відмовити в наданні такого дозволу, але на законних підставах. Крім того, вказує, що слід зобов`язати сільську раду повторно розглянути на сесії її звернення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1647 га в с. Верхній Вербіж, урочище «Зарінок» Коломийського району, яка постійно перебувала в їхньому користуванні, та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства України, що, в свою чергу, буде обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача. Із відзиву відповідача позивачу стало відомо, що 25.09.2020 року сільська рада прийняла рішення, яким затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, призначеної для особистого селянського господарства, площею 0,1647 га та передала її у власність [PERSON] . Тому позивач просить визнати протиправними та скасувати рішення Нижньовербізької сільської ради ОТГ Коломийського району Івано-Франківської області № 1479-XXXVIII/2019 від 27.11.2019 року, яким їй відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1647 га в с. Верхній Вербіж, урочище «Зарінок», Коломийського району Івано-Франківської області та зобов`язати вказану сільську раду повторно розглянути на сесії її звернення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та прийняття рішення відповідно до чинного законодавства, а також визнати протиправними та скасувати рішення цієї сільської ради від 25.09.2020 року, у відповідності до якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 0,1647 га та передано її у власність [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася. Її представник, адвокат Говзан М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в заяві про збільшення позовних вимог, просить позовні вимоги задовольнити. Крім того, представник зазначив, що вказана земельна ділянка близько 30-40 років перебувала в користуванні [PERSON] , яка померла, склавши заповіт на позивача, яка оформила право власності на майно, а щодо земельної ділянки звернулася з метою використання права на приватизацію, яке в неї ще не використане. Шляхом витребування інформації на адвокатський запит представнику не вдалося віднайти документу щодо оформлення за життя [PERSON] правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку. Оскільки земельна ділянка перебувала в їхньому користуванні, то повинна була бути надана позивачу, яка отримала її за заповітом. Позивач звернулася з відповідною заявою до сільської ради та земельна ділянка на той час не була передана у власність, було надано лише дозвіл на розробку проекту землеустрою, а в подальшому стало відомо про її передачу у власність [PERSON] . Представник також зазначив, що [PERSON] , як дядько позивача, яка перебуває за кордоном, виступав замовником схеми визначення площі вказаної земельної ділянки та діяв тільки як її представник. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, 02.02.2021 року подав до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності (а.с. 36). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, вказаних у відзиві на позов. В останньому зазначено, що Нижньовербізька сільська рада забезпечила виконання вимог ч. 7 ст.118 ЗК України шляхом розгляду клопотання позивача на пленарному засіданні сесії сільської ради. Рішення сесії Нижньовербізької сільської ради ОТГ № 1479-ХХХVIII від 27.11.2019 року «Про розгляд заяви [PERSON] », яке позивач просить скасувати, є актом одноразового застосування та вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому не може бути скасоване чи змінене. Згідно з постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року в справі № 804/3703/16 ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відтак, відмова відповідного органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку. Беручи до уваги, що позивач з 2019 року не вжила заходів, у відповідності до абзацу третього ч. 7 ст.118 ЗК України, для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Верхній Вербіж, урочище «Зарінок», що свідчить про те, що позивач намагається усунути перешкоду у реалізації її прав, якої в дійсності не має. В той же час, рішенням сесії від 25.09.2020 року № 1854-ХLVI/2020 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] » затверджено проект на спірну земельну ділянку [PERSON] . Посилання в позовній заяві на те, що позивач є спадкоємцем майна [PERSON] жодним чином не обґрунтовує вимоги позивача та не має відношення до справи, оскільки відсутні будь-які документи, які б посвідчували право власності на будь-яку земельну ділянку в урочищі «Зарінок» с. Верхній Вербіж, а також у складі спадщини згідно зі свідоцтвом по право на спадщину за заповітом, що долучене до позову, відсутнє посилання на будь-яку земельну ділянку. Зважаючи на викладене, позивач не обґрунтувала порушення оскаржуваним рішенням своїх прав, свобод та інтересів. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, від нього не надійшло заяв про розгляд справи у його відсутності. Явку свідків, клопотання про допит яких заявлено представником позивача, в судове засідання стороною позивача не забезпечено, зобов`язання про яке неодноразово висловлював представник позивача в судових засіданнях та зазначав в клопотанні про їх виклик від 22.03.2021 року. Адвокат Говзан М.М. в судовому засіданні вказав, що у нього відсутній телефонний зв`язок з позивачем та її родичем, який мав сприяти в забезпеченні явки свідків до суду. Суд, заслухавши пояснення вказаних учасників, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що в 2019 році позивач звернулася із заявою до Нижньовербізької сільської ради ОТГ (яка зареєстрована 21.10.2019 року) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі їй у власність орієнтовною площею 0,16 га, що знаходиться по [ADDRESS] . В заяві також вказано, що її бабуся [PERSON] з 70-х років була користувачем зазначеної земельної ділянки з цільовим призначенням для особистого селянського господарства, яка їй виділена правлінням колгоспу, в якому вона працювала. Після смерті бабусі [PERSON] вступила в спадкові права, оскільки є єдиним спадкоємцем за заповітом, оригінал документу про право власності на земельну ділянку втрачено; в реєстрі речових прав на нерухоме майно та публічній кадастровій карті відомості про право власності за бабусею відсутні (а.с. 58). На замовлення [PERSON] виготовлено кадастровий план та визначено координати поворотних точок земельної ділянки в с. Верхній Вербіж, урочище «Зарінок», Нижньовербізької ОТГ Коломийського району для ведення особистого селянського господарства, загальна площа 0,1647 га (а.с. 8, 9). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 632, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є [PERSON] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Рішенням 38-ої сесії 7-го демократичного скликання Нижньовербізької сільської ради ОТГ № 1479-ХХХVIII/2019 від 27.11.2019 року [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Верхній Вербіж, урочище «Зарінок», в зв`язку з тим, що дану земельну ділянку минулого року виділено [PERSON] (а.с. 29). Листом Нижньовербізької сільської ради ОТГ № 66 від 22.01.2020 року адвоката [PERSON] повідомлено про те, що рішенням 2-ої сесії 7-го демократичного скликання вказаної сільської ради №148-ІІ/2017 від 06.04.2017 року надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га в с. Верхній Вербіж із земель запасу (пасовища) [PERSON] , проектна документація не затверджена в зв`язку з тим, що від останнього звернення до органу місцевого самоврядування не поступало (а.с. 11). Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 року закрито провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Нижньовербізької сільської ради ОТГ про визнання протиправним та скасування рішення від 27.11.2019 року та зобов`язання повторно розглянути звернення; роз`яснено, що даний спір відноситься до юрисдикції загального місцевого суду та повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства. В ухвалі вказано, що зважаючи на те, що в цій справі існує спір про право цивільне на земельну ділянку, з огляду на обґрунтування про її спадкування, щодо якої видано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства іншій особі [PERSON] , суд дійшов висновку, що спір має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції (а.с. 12-16). Рішенням 46-ої сесії 7-го демократичного скликання Нижньовербізької сільської ради ОТГ № 1854-ХLVI/2020 від 25.09.2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1647 га [PERSON] ; передано вказану земельну ділянку у власність [PERSON] (а. с. 30). Положеннями\~ст. 12 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою\~ст.\~15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Згідно з пунктом 34 частини першої\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Згідно з пунктом «б» ч. 1\~ст. 12 Земельного кодексу України\~до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних\~відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу. Відповідно до пункту «в» ч. 1 \~ст. 81 ЗК України\~громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що раніше були надані їм у користування. Згідно з частинами першою, другою та третьою\~ст. 116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.6\~ст.118 ЗК України\~громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.\~ Частиною першою\~ст.122 ЗК України\~передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до пункту «г» ч. 3\~ст.152 ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із ч.1\~ст. 155 ЗК України\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Звертаючись до суду із цим позовом позивач, посилаючись на наявність заповіту складеного її бабусею [PERSON] , за яким вона є її спадкоємцем, стверджувала, що оскарженими рішеннями порушено її права, як спадкоємця після смерті [PERSON] . Відповідно до\~ст.1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на земельну ділянку, є набуття спадкодавцем такого права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. До складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстроване в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. [PERSON] , яка була спадкодавцем в даних правовідносинах, за своє життя не провела реєстрації права власності на спірну земельну ділянку та не розпочала процедуру її приватизації відповідно до чинного законодавства України, а тому її права стосовно неї не могли перейти до спадкоємця, яким є позивач у справі. Судом не встановлено обставин, які б перешкоджали спадкодавцю (за життя) реалізувати своє право на землю та зареєструвати у встановленому порядку право власності. Більше того, жодних правовстановлюючих документів на право власності чи користування спірною земельною ділянкою, а також заповіту щодо неї позивачем не надано. Таким чином, спірна земельна ділянка не є об`єктом спадкування і не увійшла до спадкової маси, що свідчить про відсутність порушеного права позивача стосовно неї. Аналогічні висновки зроблено в постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15, постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 376/2038/14-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 183/4638/16, від 22 листопада 2018 року у справі № 647/1580/16-ц та інших. Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.03.2018 року в справі № 804/3703/16 ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відтак, відмова відповідного органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, навіть якщо вона, на думку особи, є протиправною, не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації є актом одноразової дії дозвільного характеру, що вичерпує себе фактом прийняття і само по собі не тягне порушення будь-чиїх прав. Отже, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що майнові права позивача відповідачем не порушені, оскільки в спадкодавця за життя не виникло права власності на спірну земельну ділянку, позивачем не наведено обґрунтованих доводів, які б підтверджували порушення її прав оскарженими рішеннями сільської ради. Тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. На підставі ст.ст. 1, 4, 19 ЦК України, ст.ст. 81,116, 118, 122 ЗК України,

Outcome: dismissed