Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач [PERSON] звернулася до Кіцманського районного суду Чернівецької області 10.02.2021 року із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Кіцманської РДА, про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі до 19.07.2011 року, який на даний час розірвано. Від шлюбу у них народилася дитина - дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з нею. Батьком дитини записаний відповідач - [PERSON] . Зазначає, що у цьому році у неї виникла можливість повезти дитину за кордон на оздоровлення, у Турцію, Єгипет, Болгарію, однак для цього необхідно отримати нотаріально посвідчений дозвіл батька дитини на право виїзду за кордон. Вказує на те, що відповідач залишив її з дитиною та виїхав за кордон, що позбавляє її можливості отримати від нього офіційно завірений дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом із нею за межі території України. За таких обставин вважає, що право дитини на виїзд за кордон має бути захищено судом, оскільки воно порушується відповідачем, а тому просить суд постановити рішення, яким надати дозвіл на виїзд дитини - [PERSON] до Туреччини, Єгипту та Болгарії на оздоровлення, без згоди батька - [PERSON] , на період з 01.06.2021 року по 31.08.2021 року. Відзив на позовну заяву відповідачем у встановлений судом термін не подано. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2021 року було прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи було визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Заходів спрямованих на забезпечення доказів не вживалось, як і заходів щодо забезпечення позову. Зупинення і поновлення провадження не здійснювалося. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак скерувала 25.02.2021 до суду заяву у якій підтримала заявлені нею позовні вимоги. Просила розглянути подану позовну заяву без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте на електронну адресу суду 22.02.2021 надійшла його заява, у якій останній вказує на те, що позовну заяву [PERSON] до нього про надання дозволу на виїзд дитини за кордон визнає повністю, наслідки такого визнання позову йому відомі. Просить суд розглянути справу за його відсутності. Від представника третьої особи: органу опіки та піклування Кіцманської РДА - Ліски Н.В., 25.02.2021 року на адресу суду надійшла заява, у якій остання не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] . Просить розглянути справу без її участі . Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1. ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України«Про судове рішення в цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області 05 травня 2008 року (а.с.5). Відповідно до копії рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2011 року, було розірвано шлюб, зареєстрований 21 липня 2007 року у виконкомі Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис №02, між [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », після розірвання шлюбу (а.с.4). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області 29 грудня 2012 року, позивачка [PERSON] , [INFO] уклала шлюб із [PERSON] , [INFO] , який зареєстровано 29 грудня 2012 року виконавчим комітетом Кліводинської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, про що зроблено актовий запис № 11. Після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.6). Як вбачається з довідки № 93 від 08.02.2021 виданої виконавчим комітетом с. Кліводин Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, на утриманні [PERSON] , 1987 року народження знаходиться дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Норми права, які застосував суд. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У відповідності до п. 2 ст. 10, ч. 1 ст. 31 Конвенції про права дитини, Держави учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Держави учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля. Відповідно до ст.114 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У статті 150 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як передбачено статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження, щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Крім цього, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18), відповідно до якого ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Зазначене підтверджується і рішенням в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), де Європейський суд з прав людини наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням із іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Мотиви з яких виходив суд. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 12 квітня 2017 року у цивільній справі №6-15цс17. Так, позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із неповнолітньою дитиною, дочкою - [PERSON] до Туреччини, Єгипту, та Болгарії, з метою її оздоровлення та загального духовного і фізичного розвитку, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Крім цього, позивачка зазначила термін вивезення дитини за кордон без згоди батька з 01.06.2021 року до 31.08.2021 року. Зазначений період виїзду дитини за межі України не є значним і не суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, і не свідчить про те, що відповідач тривалий час буде позбавлений можливості спілкуватися із дитиною та приймати участь у її вихованні, оскільки останній фактично проживає за межами України. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, оскільки буде сприяти її оздоровленню та духовному і фізичному розвитку, а також приймаючи до уваги неможливість отримання позивачем необхідної для цього згоди від батька - відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон (до Туреччини, Єгипту та Болгарії) без письмової згоди відповідача, їх неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] у достатній та необхідний, на думку суду час, в період з 01.06.2021 року до 31.08.2021 року. На підставі викладеного, ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 7, 114, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України»,

Outcome: approved