Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 02.09.2006 року вона перебувала з відповідачем в шлюбі, в якому [INFO] народилася дочка [PERSON] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано, а згідно з рішенням цього суду від 14.02.2019 року визначено місце проживання малолітньої дочки з позивачем. Позивач намагається надати своїй дочці все найкраще, для чого необхідно виїжджати за кордон, насамперед, з метою оздоровлення та відпочинку. 14.02.2020 року позивачем на адресу відповідача направлено звернення про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, яке вручене йому 25.02.2020 року. Однак, відповідачем жодних дій з цього приводу не здійснено, без будь-якої вмотивованої причини. Позивачем з ПП «Класік -Тур» укладено договір № 25022020 від 25.02.2020 року про туристичне обслуговування з метою відвідування нею з дочкою однієї з країн: Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія. Однак, відповідно до Правил перетинання державного кордону України виїзд громадян з України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі, а виїзд громадян з України, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків. Однак, відповідач такої згоди не надає, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду. Тому, враховуючи інтереси дитини, безпідставну відмову відповідача у наданні зазначеного дозволу, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить надати їй дозвіл на вивезення за межі державного кордону України до вказаних країн терміном 35 днів малолітньої дочки сторін [PERSON] в період з 01.11.2020 року по 30.08.2021 року без згоди та без супроводу відповідача з метою оздоровлення та відпочинку дитини. Позивач в судове засідання не з`явилася, 22.06.2020 року її представник, адвокат Гринів Я.В. подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її та позивача відсутності, представник не заперечує щодо заочного розгляду справи (а. с. 42). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Дідик Л.П. в судове засідання не з`явилася, 22.06.2020 року подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, просить розгляд справи проводити у її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 43). В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.12.2016 року (справа № 346/6347/16-ц) шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6). Рішенням цього суду від 14.02.2020 року, ухваленому в справі №346/5104/18, визначено місце проживання малолітньої дочки сторін з позивачем (а. с. 7, 8). 14.02.2020 року позивачем на адресу відповідача направлено звернення про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, яке вручене йому 25.02.2020 року (а.с. 9, 10). 25.02.2020 року позивачем з ПП «Класік -Тур» укладено договір № 25022020 про туристичне обслуговування з метою відвідування з дочкою однієї з країн: Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія (а.с. 11-14). Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено в ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з правилами ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати та виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзних документів дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання її батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно з положеннями частин 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тому, враховуючи інтереси дитини, безпідставну відмову відповідача у наданні зазначеного дозволу, суд вважає, що позивачу слід надати дозвіл на виїзд за межі державного кордону України малолітньої дочки сторін [PERSON] без нотаріально засвідченої згоди та супроводу відповідача до зазначених позивачем країн з метою оздоровлення, відпочинку та розширення світогляду вказаної дитини. В правовому висновку, викладеному Верховним Судом України в постанові від 12.04.2017 року в справі № 6-15цс17, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції, зазначено, що відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Ст.153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. ВСУ зауважив, що дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як за волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема, проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Також ВСУ зазначив, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З цим погодився Верховний Суд у постанові № 705/2898/17 від 23.04.2018 року, яка є правовою позицією. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 712/10623/17 від 04.07.2018року, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, Велика Палата Верховного Суду в цій справі погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Отже, уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вищевказаних Правил,

Outcome: approved