Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. АТ КБ «Приватбанк» звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості.Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 10 серпня 2007 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (з кінцевим поверненням, що відповідає строку дії картки), за наслідками несплати якого відповідачкою утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 31.10.20 року в розмірі 325185,97 грн. (із яких 3622,17 грн. заборгованості за кредитом, 317063,80 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4500,00 грн. заборгованості за пенею).Вважаючи Анкету-заяву [PERSON] від 10.08.2007 року договором приєднання (у порядку ст. 634 ЦК України) до умов кредитування - позивач зазначає, що відповідачка, підписавши заяву на отримання кредиту - отримала Пам`ятку клієнта, ознайомилася з Умовами і правилами надання банківських послуг і Тарифами банку - які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді, і, крім цього, зобов`язалася регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті позивача. АТ комерційний банк «Приватбанк» подав до суду позов до [PERSON] з вимогою стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 13161 грн. 45 коп., судові витрати в сумі 2270,00 грн. В позові вказано, що [PERSON] зобов`язання по договору не виконала. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 07 липня 2021 року відкрито провадження, визначено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін та запропоновано відповідачеві, зокрема, в 15-денний строк подати відзив на позов. Відповідач подав до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову повністю, вонакатегорично заперечує проти цих обставин, оскільки жодного із вищеописаних документів їй не надавалося та у жодному із таких документів (окрім Анкети-заяви) вона жодного підпису не ставила. . Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі забезпечення позову, забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Відповідно до укладеного договору б\\н від 10.08.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (з кінцевим поверненням, що відповідає строку дії картки), за наслідками несплати якого відповідачкою утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 31.10.20 року в розмірі 325185,97 грн. (із яких 3622,17 грн. заборгованості за кредитом, 317063,80 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4500,00 грн. заборгованості за пенею). Вважаючи Анкету-заяву [PERSON] від 10.08.2007 року договором приєднання (у порядку ст. 634 ЦК України) до умов кредитування - позивач зазначає, що відповідачка, підписавши заяву на отримання кредиту - отримала Пам`ятку клієнта, ознайомилася з Умовами і правилами надання банківських послуг і Тарифами банку - які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді, і, крім цього, зобов`язалася регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті позивача. При цьому, у матеріалах справи відсутні і сама Пам`ятка клієнта, яка, згідно із усталеною судовою практикою - є обов`язковою складовою частиною кредитного договору - що унеможливлює встановлення судом дійсних на момент підписання [PERSON] . Анкети-заяви умов обслуговування та кредитування, а також Тарифів банку. Аналогічно, відсутні і докази в підтвердження того, що підписуючи заяву-анкету відповідачці надавалися для ознайомлення саме надані банком Умови і правила надання банківських послуг - оскільки підпису позичальниці про її ознайомлення з жодним із вищевикладених і долучених стороною позивача до справи документів не міститься. При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України - «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». Вимогами ч. 1 ст. 1055 ЦК України закріплено, що «Кредитний договір укладається у письмовій формі». Аналогічно, це ж закріплено і у вимогах ч. 1 ст. 208 ЦК України, згідно із якою «правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі.» При цьому, згідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України - «правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюються печаткою». Разом із цим, вимогами ч. 2 ст. 1055 ЦК України закріплено, що - «Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.» Як вбачається із доданих позивачем до позову доказів - на обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем не надано суду доказів про її ознайомлення саме з долученими до матеріалів позову Правилами надання банківських послуг, не надано інших доказів про досягнуту із відповідачем згоду щодо застосування процентної ставки - зазначеної у позовній заяві, не зазначено строку дії договору щодо кредитного карткового рахунку, протягом якої банк мав право нараховувати процентну ставку - а тому, на погляд відповідача - позивачем жодна позовна сума не доведена, а за відсутності описаних вище належних та допустимих доказів пред`явлений позов задоволенню не підлягає навіть на часткову суму. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України - «Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами)». Таким чином, стороною позивача не додано до матеріалів справи ні усіх передбачених документів, як необхідних складових договору кредиту, ні за змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України не надано доказів, що вказаними документами сторони обмінялися. Аналогічних висновків притримується і Верховний Суд, адже 03 липня 2019 року постановою по справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду за аналогічних обставин скасувала рішення судів І та апеляційної інстанцій в частині стягнення з боржника на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитними коштами та пені за порушення умов кредитного договору ухвалила в цій частині нове рішення про повну відмову у задоволенні цих позовних вимог як заборгованості за аналогічним кредитним договором. При цьому Верховним Судом зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку до правовідносин сторін кредитного договору неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.08.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01.07.21 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин». … Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Окрім цього, не може на себе не звертати увагу - як обставина, що у разі її невизнання відповідачем підлягає до доказування на загальних підставах - явна невідповідність розрахунку заборгованості тим істотним умовам договору, які сторони досягали в момент його укладення. Так, згідно Анкети-заяви [PERSON] від 10.08.2007 року - визначений сторонами розмір відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, однак у самому позові представник банку обґрунтовує правомірність застосування банком кредитної ставки у розмірі 86,4% від розміру заборгованості. Вищенаведенний розрахунок самого банку із явністю свідчить про недодержання банком ним же описаних у позові істотних умов договору, у зв`язку із чим правильність (а точніше - явна неправильність) розрахунків також підлягає до дослідження і встановлення у судовому засіданні. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України - «Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях». Таким чином, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Не підлягають дані вимоги до задоволення і з тієї підстави, що позивач звернувся до суду із пропуском строків позовної давності. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України - «позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Згідно вимог ч. 4 статті 267 ЦК України - «Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові». Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Саме таке застосування Закону є правильним, згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року по справі № 6-167цс14, від 29 жовтня 2014 року по справі № 6-269цс14. Згідно матеріалів справи - а саме розрахунку заборгованості за договором - останньою транзакцією [PERSON] по кредитній картці було зняття готівки в банкоматі у розмірі 7 грн., що мало місце 28.11.14 року, згідно пояснень [PERSON] - після вже до цього тривалий час жодного разу не сплачувала кредитні платежі, що свідчить про те, що уже із цього моменту банк достовірно знав про виниклу по кредитному договору заборгованість, а тому саме із моменту першого невнесення чергового платежу право кредитодавця вважається порушеним і саме із цього моменту для АТ КБ «Приватбанк» і розпочався перебіг строку позовної давності. Високоімовірні посилання позивача на те, що Умовами та Правилами надання банківських послуг, затвердженими різними наказами (п. 1.1.7.31) строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки (пені та штрафів) сторонами було збільшено (до 50 років) не можуть заслуговувати на увагу, оскільки доказів досягнення такої згоди з [PERSON] суду позивачем не надано теж. При цьому слід враховувати, що згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України закріплено, що «Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі», додержання чого кредитором знову ж належними і допустимими доказами не доведено. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Насправді ж - як стверджує [PERSON] - АТ КБ «Приватбанк» - без повідомлення відповідачки (як власника коштів) - самостійно і самовільно здійснював списання коштів із іншого її зарплатного рахунку, однак самовільно стягувані АТ КБ «Приватбанк» суми коштів, які він зачасту виправдовує посилаючись на п. 2.1.1.3.5 «Умов і правил надання банківських послуг» і п. 2.1.1.12.9 «Правил користування платіжною карткою», де зазначено, що «Боржник доручає списувати грошові кошти з будь-якого рахунку, відкритого у Банку, зокрема з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань» не можуть відноситися до факту вчинення нею дій, що «свідчать про переривання строків позовної давності. При цьому, сам факт посилання учасника справи на відсутність певної події є підставою для зобов`язання судом іншого учасника справи надати відповідні докази наявності такої події, оскільки згідно ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі ненадання таких доказів суд визнає факт відсутності події встановленим. Таким чином, за відсутності події «вчинення боржником дій, що свідчать про визнання боргу», АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом про стягнення боргу по кредитному договору, який був укладений 10.08.2007 року - із явним пропуском строків позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed