Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ПРАВЕКС-БАНК» (надалі «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі «Відповідач 3»), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Івано-Франківський міський відділ Державної міграційної служби України, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №42 в будинку №169 корпус № 3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ; виселити відповідачів з даної квартири без надання іншого житлового приміщення; зобовязати Івано-Франківський міський відділ Державної міграційної служби України зняти з реєстраційного обліку у квартирі №42, будинку №169 корпус№3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ. 22 лютого 2016 року представником Позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника. Позовні вимоги представник Позивача підтримував в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання повторно не зявились, про причини неявки суду не сповістили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень та поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання відповідачів та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа Івано-Франківський міський відділ Державної міграційної служби України, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Письмового відношення представника Третьої особи щодо заявлених позовних вимог до суду не надходило. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідачі про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подано, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 11 квітня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір №23006-004/06Р. Відповідно до п.п. 1.1 кредитного договору банк надав Відповідачу кредит в іноземній валюті на загальну суму 18 050,00 дол. США для придбання нерухомості, строком до 11.04.2016 року зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних, а Відповідач зобовязався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами і виконати свої зобовязання у повному обсязі. Відповідно до Договору іпотеки №23006-004/06Р від 11 квітня 2006 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №23006-004/06Р, 11 квітня 2006 року [PERSON] передав в іпотеку Банку квартиру №42 в будинку №169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ. У звязку з порушення [PERSON] зобовязань за кредитним договором №23006-004/06Р від 11 квітня 2006 року, невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості, враховуючи неможливість виконання даного рішення суду шляхом реалізації предмету іпотеки (оскільки прилюдні торги щодо його продажу було визнано такими, що не відбулися), 11 лютого 2010 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» отримало Свідоцтво про право власності на квартиру № 42 в будинку № 169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ (а.с.6). Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25708789 від 29 березня 2010 року (а.с. 7) ПАТ КБ «Правекс-Банк» зареєструвало право власності на вищевказану квартиру у встановленому чинним законодавством порядку. Відтак, відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25708789 від 29 березня 2010 року (а.с. 7) ПАТ КБ «Правекс-Банк» є власником квартири № 42 в будинку № 169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні. Право користування це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно). Відповідно до частин 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Як зазначено представником Позивача в позовній заяві, реєстрація місця проживання та фактичне проживання відповідачів у вищевказаній квартирі, право власності на яку належить Позивачу, порушує права Позивача, як власника даної квартири, на вільне розпорядження цією квартирою. Згідно з довідкою №02-02/1538 від 23 вересня 2014 року, виданою КП «Єдиний розрахунковий центр», на даний час в квартирі №42 в будинку №169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ зареєстровано та фактично проживають Відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, Позивач, як власник квартири, просить в судовому порядку визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №42 в будинку №169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ; виселити відповідачів з даної квартири без надання іншого житлового приміщення; зобовязати Івано-Франківський міський відділ Державної міграційної служби України зняти з реєстраційного обліку у квартирі №42, будинку №169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ. За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, право власності на квартиру включає в себе правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання даною квартирою. Судом встановлено, що реєстрація відповідачів в квартирі №42 в будинку №169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ, яка на даний час належить ПАТ КБ «Правекс-Банк», створює перешкоди у здійсненні Позивачем права власності та вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому порушені права Позивача слід поновити та визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловою площею у цій квартирі, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства та спрямований на захист права власності Позивача. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечені іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України з урахуванням правил частини 1 статті 405 Цивільного кодексу України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сімї власника будинку (квартири) користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Отже, реєстрація та проживання відповідачів у вищезазначеній квартирі, яка належить на праві власності Позивачу, порушує права останнього. Таким чином, враховуючи все вищевикладене в сукупності, Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №42 в будинку №169 корпус № 3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ; виселення відповідачів з даної квартири без надання іншого житлового приміщення. Стосовно позовної вимоги про зобовязання Івано-Франківський міський відділ Державної міграційної служби України зняти відповідачів з реєстраційного обліку у квартирі №42, будинку №169 корпус№3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ, Суд звертає увагу на передчасність такої позовної вимоги та не доведення факту порушеного права Позивача в цій частині. Суд звертає увагу на те, що рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку у відповідній квартирі, а, відтак, зазначена позовна вимога є передчасною, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково шляхом визнання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №42 в будинку №169 корпус №3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ; виселення [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], [PERSON], [INFO], [PERSON], з квартири №42 в будинку №169 корпус№3 по вул. Мазепи у м. Івано-Франківськ без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відтак, стягненню з відповідачів підлягає сплачена Позивачем сума судового збору в розмірі 162,40 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 15, 316, 317, 319, 383, 391, 715 Цивільного Кодексу України, ст. 9, 15, 109, 156 Житлового кодексу України,

Outcome: partial