Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 21 листопада 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Розглядаючи справу, суд встановив, що 31.08.2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір, на підставі якого відповідач отримала споживчий кредит в сумі 1177 грн. за умови сплати процентів за користування 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.08.2007 року. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися відповідачем за графіком погашення кредиту та процентів. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] станом на 12.09.2013 року має заборгованість у сумі 25 999 грн. 13 коп., із яких заборгованість за кредитом 1085,91 грн, заборгованість по процентам - 8074,60 грн, пеня - 14949,59 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 174,79 грн., штраф - 500 грн, штраф - 1214,24 грн. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк звернення до суду. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів зазначає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Належного виконання договору відповідач не здійснив, тому зобов'язання не припинилося , а відповідач має право на захист свого права щодо стягнення заборгованості. В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, що підтверджено зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, яку вона отримала особисто. Вказані обставини відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України є підставою для розгляду справи без участі відповідача. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що 31.08.2006 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір, відповідно якого відповідач отримала споживчий кредит в сумі 1177 грн. на придбання товарів. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Таким чином, відповідач отримала споживчий кредит. За умовами договору споживчого кредиту відповідач зобов'язалася повернути кредит та проценти за користування ним щомісячними платежами згідно з обумовленим в договорі графіком. Останній такий платіж вона повинна була здійснити до 31 грудня 2007 року. Також судом установлено, що з позовом до суду про стягнення з [PERSON] сум неповернутого кредиту та процентів за користування ним ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся в жовтні 2013 року. Ухвалюючи рішення про відмову у стягненні з [PERSON] суми неповернутого кредиту та процентів за користування ним суд першої інстанції, посилаючись на ст.. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» , виходив з пропуску позивачем позовної давності. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він зроблений судом з порушенням норм цивільного законодавства. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Ст. 267 ЦК України визначено наслідки спливу позовної давно. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Встановлено, що відповідач будь-яких заяв про застосування позовної давності суду першої інстанції не надавала та у будь-який інший спосіб про застосування позовної давності не заявляла. Таким чином судом першої інстанції невірно застосовано ст. 257 ЦК України та п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до ст..309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 12.09.2013 року відповідач має заборгованість у загальній сумі 25 999 грн. 13 коп., із яких заборгованість за кредитом 1085,91 грн, заборгованість по процентам - 8074,60 грн, пеня - 14949,59 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 174,79 грн., штраф - 500 грн, штраф - 1214,24 грн. В порушення вимог ч.2 ст.258 ЦК України, відповідно до якої позовна давність до вимог про стягнення неустойки встановлюється в один рік, позивач, нарахував пеню за весь період заборгованості у розмірі 14949,59 грн., що є невірним. Згідно розрахунку заборгованість по пені за один рік складає 2941,90 грн / 8.06 грн. х 365 дн./, яку належить стягнути з відповідачки за порушення кредитних зобов»язань. На підставі викладеного апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково за вказаних вище підстав.

Outcome: partial