Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі зазначеною позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просив усунути перешкоди в користуванні належною йому частиною домоволодіння шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та його виселення (а.с.3-5). У подальшому позивач надав до суду уточнену позовну заяву, у якій просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також усунути перешкоди в користуванні належною [PERSON] частиною домоволодіння за указано адресою шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача та його виселення (а.с.37). В обґрунтування доводів позову позивач посилався на те, що 34/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить йому, [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] внаслідок спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень, що мало характер мучення її співмешканцем [PERSON] . Останній був притягнутий до відповідальності на підставі ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 121 КК України, а також за спричинення тяжких тілесних ушкоджень позивачу [PERSON] у зв`язку з непоправним знівеченням його обличчя. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2005 року відповідача було засуджено до 15 років позбавлення волі. Відповідач звільнився з місць позбавлення волі в 2015 році та в 2016 році вселився до належного позивачу будинку. На час вселення відповідача, позивача не було вдома. У домоволодінні проживала [PERSON] , яка і повідомила позивача про вселення відповідача та була вимушена залишити будинок. На даний час позивач не має можливості користуватися належним йому домоволодінням, у якому проживає особа, яка позбавила життя його матір та спричинила йому тяжкі тілесні ушкодження. Також позивач зазначив, що відповідач був зареєстрований в спірному домоволодінні за згодою загиблої [PERSON] , після смерті якої право власності перейшло іншим власникам, які не давали своєї згоди на проживання відповідача, а тому він як особа, що самоправно вселилася до будинку, втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з припиненням правових підстав виникнення у нього права користування житловим приміщенням (а.с.36-37). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 22 лютого 2017 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.1) Ухвалою судді від 23 лютого 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Управління у сфері реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення (а.с.2). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні належною йому частиною домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.53-56). У подальшому 24 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, за результатами розгляду якої ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року було скасоване заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.95-97). Від відповідача [PERSON] 18 серпня 2020 року до суду надійшов відзив, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у їх задоволенні, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження обставин викладених у позові. Так, [PERSON] зазначив, що він вселився у спірне домоволодіння як член сім`ї позивача та зареєстрований у ньому. На думку відповідача засудження до позбавлення волі не позбавляє відповідача права користування житловим приміщенням, а належних доказів що підтверджують наявність систематичного порушення правил співжиття та вжиття заходів попередження або громадського впливу щодо відповідача після звільнення з місць позбавлення волі, які підтверджують безрезультатність застосованих до нього заходів впливу та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності позивачем не надано (а.с.101-104). Від представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур до суду 01 вересня 2020 року надійшла заява про проведення розгляду справи без участі представника Департаменту та ухвалення рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.109-110). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.125-126). У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він не перешкоджає позивачу у користуванні домоволодінням, а також те, що він не має іншого місця для проживання. Фактичні обставини встановленні судом Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , належить по 34/100 домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 9). Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 177 від 26 травня 2010 року [PERSON] , 1985 року народження, призначено опікуном над належним на праві власності у рівних частках (по 34/300 частин домоволодіння) майно малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2005 року [PERSON] , [INFO] , було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 121 ч. 1, ст. 121 ч. 2 КК України та призначено покарання у вигляді п`ятнадцяти років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили (а.с. 12-29). З мотивувальної частини вироку вбачається, що відповідач був засуджений за злочини, вчинені по відношенню до [PERSON] та її сина [PERSON] , а саме: систематичне багаторічне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що мало характер мучення, внаслідок чого [PERSON] померла; систематичне багаторічне спричинення [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до непоправних знівечень його обличчя. Згідно з довідкою про склад сім`ї № 49 від 02 лютого 2017 року за адресою домоволодіння [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який з 2004 року не проживає за даною адресою (а.с. 30). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно із частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Доказів саме самоправного (частина третя статті 116 ЖК Української РСР) позивачем не надано. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Установивши, що [PERSON] вселився у спірне домоволодіння як член сім`ї власника, не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України, для його виселення відсутні. Позивач не надав доказів на підтвердження систематичного порушення [PERSON] правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, а також доказів застосування до неї заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Суд не встановив обставин, які б давали можливість дійти висновку про існування законних підстав для виселення [PERSON] зі спірного житлового приміщення, а тому позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення не підлягають задоволенню у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронінапроти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed