Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. У липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Святошинського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві, Державної казначейської служби України про стягнення збитків та моральної шкоди, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в розмірі 831 074, 90 гривень, а саме: матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду - 332 836, 28 гривень; інфляційні втрати в розмірі - 358 464, 31 гривень; 3% річних в розмірі - 54 904, 31 гривень та моральну шкоду в розмірі - 84 870 гривень. Пізніше позивачем було збільшено розмір позовних вимог, про що він подав заяву, в якій просив: визнати неправомірною бездіяльність Святошинського районного Відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрайонного управління Міністерства юстиції м. Київ у зв`язку з невиконанням Ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2018 року номер справи 2608/17104/12 щодо відновлення виконавчого провадження ВП № 50382769 в період з 20.02.2019 року по 17.02.2020 року; стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 022 921, 09 гривень, а саме: матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду - 332 836, 28 гривень; інфляційні втрати в розмірі - 537 863, 34 гривень; 3% річних в розмірі - 67 351, 47 гривень та моральну шкоду в розмірі - 84 870 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2013 року (справа № 2/759/936/13) стягнуто з [PERSON] на користь позивача за договором позики борг в розмірі 329 188 гривень, витрати за розміщення оголошення в редакцію газети «Урядовий кур`єр» в розмірі 428, 40 гривень та судовий збір в розмірі 3 219, 88 гривень, а всього - 332 836, 28 гривень. 30.05.2013 року позивачем був отриманий виконавчий лист, з яким він неодноразово звертався до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві. В свою чергу постановами ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві йому відмовлялося у відкритті виконавчого провадження та повертався виконавчий лист. Такі постанови було оскаржено у судовому порядку, їх скасовано та визнано незаконними. Як зазначає позивач, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2018 року справа №2608/171/04/12 провадження 4-с/759/157/18, його скаргу задоволено, постанову Головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м.Києві від 22.12.2016 року ВП №50382769 скасовано та зобов`язано Святошинський районний відділ ДВС в м. Києві ГТУЮ в м. Києві відновити виконавче провадження, визнано неправомірною бездіяльність Святошинського районного відділу ДВС в м. Києві ГТУЮ в м. Києві під час виконання рішення суду згідно виконавчого листа №2/759/936/13 виданого 30.05.2013 року. Позивач посилається на те, що станом на день звернення з позовом до суду судове рішення, за яким видано виконавчий лист, органом Державної влади Святошинським районним відділом ДВС м. Києва не виконано протягом 6 років, виконання свідомо ігнорується та не виконується, що і змусило його звернутися з даним позовом до суду. На думку позивача, внаслідок такого тривалого невиконання державними виконавчими службами рішення суду, прослідковується із боку Держави порушення п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач вказує, що такі дії органів державної влади є прямим порушенням його права і спричинили для нього душевні страждання, а тому він має право на відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, а саме - матеріальний збиток в розмірі - 332 836,28 грн., інфляційні втрати в розмірі 358 464,31 грн., три відсотки річних в розмірі 54 904, 31 грн. та моральну шкоду в розмірі 84 870, 00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, неодноразово подавав клопотання про розгляд справи в найкоротші терміни та вимогу про ухвалення рішення по суті справи у розумні терміни. Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Заяви та клопотання учасників справи. 20.09.2019 року представником відповідача Святошинського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві подано до суду відзив від 17.09.2019 року. 03.10.2019 року позивачем подано відповідь на відзив Святошинського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві. 20.02.2020 року позивачем подано заяви про збільшення розміру позовних вимог. 21.04.2021 року позивачем подана заява про розгляд справи у його відсутність, з зазначенням про підтримання позову в повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України відзиву до суду не надав. У відзиві на позов Святошинський РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві просить відмовити в задоволенні позову, зазначає, що даний позов є безпідставним, вказує, що відділом не заподіяно позивачу матеріальних збитків та моральної шкоди, жодним чином не сприялося їх вчиненню, тому твердження позивача вважає хибними. Зазначив також, що твердження позивача, про те що відділом свідомо ігноруються та не виконуються рішення Святошинського районного суду м. Києва не відповідає дійсності, до того ж позивачем не надано доказів направлення рішення суду на адресу відділу для його виконання, що в свою чергу спростовує викладені у позовній заяві факти. У відповіді на відзив позивач [PERSON] зазначає, що відділом ДВС не проводилося жодних виконавчих дій, окрім відкриття виконавчого провадження №50382769, не надано доказів щодо вчинення усіх передбачених Законом дій по примусовому виконанню рішення суду. Більш того, звертає увагу, що, відповідачем проігноровано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2018 року не відновлено виконавче провадження і станом на момент подачі відповіді на відзив виконання судового рішення не відбувається. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва [PERSON] від 05.08.2019 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 18.12.2019р. відведено суддю [PERSON] від розгляду цивільної справи №759/14039/19. 21.12.2019р. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу №759/14039/19 передано судді Марко Я.Р. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва Марко Я.Р. від 24.12.2019р. прийнято до розгляду цивільну справу №759/14039/19 та призначено до розгляду. 27.03.2020 року відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Горбенко Н.О. на підставі розпорядження №46 від 27.03.2020р. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва Горбенко Н.О. від 01.04.2020р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва Горбенко Н.О. від 01.12.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. З огляду на клопотання [PERSON] про ухвалення рішення по суті, зауваження останнього щодо строків розгляду справи, належне повідомлення сторін про час та місце проведення засідання, суд вважає можливим розгляд справи та ухвалення рішення на підставі наданих доказів за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.04.2013 року у справі № 2/759/936/13 задоволено в повному обсязі позовну заяву [PERSON] та стягнуто на його користь з [PERSON] за договором позики борг в розмірі 329 188 гривень, витрати за розміщення оголошення в редакцію газети «Урядовий кур`єр» в розмірі 428, 40 гривень та судовий збір в розмірі 3 219, 88 гривень, а всього - 332 836, 28 гривень (а.с. 6). Святошинським районним судом міста Києва 30 травня 2013 року видано виконавчий лист на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 329 188 гривень, витрати за розміщення оголошення в редакцію газети «Урядовий кур`єр» в розмірі 428, 40 гривень та судовий збір в розмірі 3 219, 88 гривень, а всього - 332 836, 28 гривень. 30.05.2013 року позивачем був отриманий виконавчий лист, з яким 31.05.2013 року він вперше звернувся до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві. Постановою ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 07.06.2013 року позивачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження та повернуто виконавчий лист. Дана постанова була оскаржена до Святошинського міськрайонного суду м. Києва, та ухвалою від 18.09.2013 року скасована та визнана незаконною. 14.11.2013 року постановою ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві було знову відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Дана постанова також була оскаржена до Святошинського міськрайонного суду м. Києва, та ухвалою від 14.04.2014 року скасована та визнана незаконною, зобов`язано ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві прийняти до виконання виконавчий лист №2/759/936/13 та відкрити виконавче провадження по стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] - 332 836,28 грн. Постановою ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 28.08.2014 року відкрито виконавче провадження ВП №44517090 з виконання виконавчого листа №2/759/936/13. Постановою ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 16.06.2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання. Після повторного пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання, було відкрито виконавче провадження № 50382769 відповідно до постанови ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 04.03.2016 року. Постановою ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 22.12.2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання, у зв`язку з тим, що боржник ніде не працює, відкритих рахунків у банківських установах не виявлено, у боржника відсутнє майно на яке може бути звернено стягнення, здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними. 30.05.2017 року стягувачем до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві повторно направлено до виконання виконавчий лист, який повернуто стягувачу без виконання на підставі рішення-повідомлення Святошинського районного ВДВС м. Києва від 10.07.2017 року. Дане рішення було оскаржено до суду, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2018 року скаргу [PERSON] залишено без задоволення, порушень під час примусового виконання рішення суду, судом встановлено не було. Вищезазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційного суду. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2018 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду в суді першої інстанції. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2018 року справа №2608/171/04/12 провадження 4-с/759/157/18 скаргу [PERSON] задоволено, постанову Головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м.Києві від 22.12.2016 року ВП №50382769 скасовано та зобов`язано Святошинський районний відділ ДВС в м. Києві ГТУЮ в м. Києві відновити виконавче провадження, визнано неправомірною бездіяльність Святошинського районного відділу ДВС в м. Києві ГТУЮ в м. Києві під час виконання рішення суду згідно виконавчого листа №2/759/936/13 виданого 30.05.2013 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.11.2019 року у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 25 вересня 2019 року на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Журибеди О.М., від 23 жовтня 2018 року в справі за скаргою [PERSON] на постанову державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 22 грудня 2016 року, виконавче провадження № 50382769, відмовлено. Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з завданням позивачу, на його переконання, моральної шкоди внаслідок протиправних дій органу державної виконавчої служби, а також з приводу нестягнення на його користь матеріального збитку в розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду; інфляційних втрат та 3% річних. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) та Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Так, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положень ст. 124 Конституції України ч, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з приписами частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Водночас, частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до положень частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з вимогами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені вищенаведеними статтями 1173 та 1174 ЦК України. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі 1 022 921, 09 гривень, а саме: матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду - 332 836, 28 гривень; інфляційні втрати в розмірі - 537 863, 34 гривень; 3% річних в розмірі - 67 351, 47 гривень. Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, так як зведене виконавче провадження на даний час перебуває на примусовому виконанні. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Вимога про відшкодування інфляційних витрат не підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є [PERSON] , то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19). У зв`язку з наведеним позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування майнової шкоди (матеріального збитку) не підлягає задоволенню. Положення ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди суд зазначає наступне. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах. Позивач також вважає, що внаслідок невиконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2013 р. (2/759/936/13) Святошинським районним відділом ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві йому заподіяно моральну шкоду. На підставі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст.23 ЦК України). За правилами ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. При вирішення спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст.1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову . Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до абз.2,4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачем щодо моральної шкоди, оскільки до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, приниженості честі та гідності, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань які він поніс та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків, які відповідач оцінив у 84 870,00 гривень. Враховуючи вищевикладене, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов до висновку, про відмову в задоволенні позову [PERSON] . Оскільки в позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено повністю, то понесені позивачем судові витрати, пов`язані з пред`явленням цих позовних вимог, відшкодуванню не підлягають, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed