Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Спочатку позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про визначення місця проживання дітей, встановлення факту нецільового використання коштів, сплачених як аліменти та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 29 січня 2019 року за заявою позивача [PERSON] його позовні вимоги до [PERSON] в частині встановлення факту проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] в сімї його бабусі та дідуся з серпня 2017 року по травень 2018 року, а також щодо встановлення факту нецільового використання відповідачем аліментів в період з жовтня 2017 року по травень 2018 року залишено без розгляду. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з відповідачем він перебуває у шлюбі з 26 лютого 2003 року, який зареєстровали у відділі реєстрації актів громадянського стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 89. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 09 серпня 2017 року за заявою відповідача [PERSON] видано судовий наказ щодо стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмір 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дітьми повноліття. Позивач сплачував аліменти на утримання дітей у розмірі 33,3 % свого заробітку, однак з серпня 2017 року неповнолітній [PERSON], 28 січня 2004 року проживає разом з позивачем та його батьками, які займаються його навчанням, вихованням та матеріальним утриманням. Відповідач з серпня 2017 року не приймає участі у вихованні свого сина [PERSON] та матеріальної допомоги на його утримання не надає, не зважаючи на те, що з позивача продовжують утримувати аліменти на утримання двох дітей у розмір 1/3 частини його заробітку (доходу), що на його думку є безпідставним. Позивач вважає, що місце проживання неповнолітнього [PERSON] повинно бути визначено з ним, з тих підстав, що дитина сама виявила таке бажання, а він в свою чергу, має постійний заробіток та може забезпечити йому належні умови для проживання та гармонійного розвитку. В той же час, малолітній [PERSON], 11 січня 2009 року проживає разом з відповідачем, та на думку позивача, місце його проживання має бути визначено із матірю, оскільки за своїм віком, на даний час він не має можливості обєктивно визначитися щодо місця свого проживання з одним із батьків. Враховуючи вищевикладене позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], а місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON] та стягнути з [PERSON] аліменти у розмір ј частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON], [INFO]. Під час судового засідання 29 січня 2019 року позивач та його представник позовні вимоги в частині, яка не залишена судом без розгляду за їх завою, підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів визнала та не заперечила проти їх задоволення, про що також нею була написана відповідна заява (а.с.117). Оскільки відповідач не заперечила проти задоволення позовних вимог суд вважає доцільним за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення, що відповідає положенням ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Представник служби у справах дітей Нікопольської міської ради [PERSON] не заперечила проти задоволення позовних вимог в тій частині, яка не була залишена судом без розгляду за заявою позивача. Заслухавши сторони, повно та всебічно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості\~(стаття 129 Конституції України). Відповідно до ч. 1\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2\~ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 26 лютого 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 89 (а.с.8). Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.19,20). 09 серпня 2017 року за заявою відповідача [PERSON] видано судовий наказ щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмір 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 24 липня 2017 та до досягнення дітьми повноліття (справа № 182/3827/17) (а.с.10,12-14). Позивач сплачував аліменти на утримання дітей у визначеному судом розмірі на користь відповідача, що підтверджується довідкою з місця його роботи, виданою ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» № 629 від 25 квітня 2018 року (а.с.16) Однак з серпня 2017 року неповнолітній [PERSON], [INFO] проживає разом з позивачем за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чкалова, буд. 21-д. Дані обставини відповідачем не оспорювалися. В той же час, з позивача продовжують утримувати аліменти на утримання двох дітей у розмір 1/3 частини його заробітку (доходу). Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8\~ст. 7 СК\~при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обов'язком батьків у відповідності до положень\~СК України\~є утримання та забезпечення дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі\~ст. 157 СК України\~той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON], [INFO], самостійно виявив бажання проживати разом з батьком, а його вихованням, навчанням, розвитком та матеріальним утриманням займається позивач та його батьки. Дані обставини відповідачем не спростовувалися. [PERSON] офіційно працевлаштований, працює на посаді плавильника феросплавів у ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» та має стабільний дохід (а.с.16). На обліку щодо стану здоровя, який би перешкоджав йому виховувати дитину не перебуває. Житлово-побутові умови за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Чкалова, буд. 21-д, відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам де для розвитку та виховання дитини відповідного віку створені необхідні умови. Судом під час розгляду справи не було встановлено виключних обставин у розумінні положень\~ст. 161 СК України\~які б свідчили про неможливість визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком. Відповідно до частин 1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пунктом 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 2,3 ст. 160 СК України визначено місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З огляду на встановлені обставини, враховуючи бажання та інтереси неповнолітнього [PERSON], 28 січня 2004 року, який вже досяг чотирнадцяти років та може у розумінні ч. 3 ст. 160 СК України самостійно визначати місце свого проживання з одним із батьків, а також приймаючи до уваги ставлення позивача до виконання своїх батьківських обовязків, суд вважає доцільним визначити його місце проживання разом з батьком [PERSON], [INFO]. При визначенні місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], суд враховує вік дитини, його особисту прихильність до матері, з якою він проживає та яка займається його вихованням, навчанням, та розвитком. З цих підстав, суд приходить висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON], 11 січня 2009 року з матірю - [PERSON], [INFO], оскільки мати в найбільшій мірі може сприяти більш гармонійному розвитку малолітньої дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи те, що місце проживання кожного з дітей визначено з одним із батьків, суд вважає за необхідне звільнити з 29 травня 2018 року (дата звернення до суду з позовом) [PERSON] від сплати аліментів, які стягуються з нього на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмір 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, на підставі судового наказу № 182/3827/17 (провадження № 2-н/0182/116/2017) від 09 серпня 2017 року. Отже виходячи з принципу розумності справедливості, суд вважає, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше\~ 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Також з позивача [PERSON] підлягає стягненню на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше\~ 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1\~057,20 грн. (одна тисяча пятдесят сім грн. 20 коп.). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial