Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 25.08.2010 по справі № 2-931/10 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача 19 572,58 грн. в рахунок погашення боргу за договорами позики (реєстраційний № рішення у ЄДРСР 11025645). Також, рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 06.06.2013 по справі № 322/272/13-ц з відповідачів солідарно стягнуто на користь позивача 20 941,72 грн. в рахунок погашення заборгованості за вищевказаними договорами позики (реєстраційний № рішення у ЄДРСР 31890708). Зазначеними рішеннями суду встановлено, що 21 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідачі взяли в борг у позивача грошові кошти в сумі 7 500,00 грн., які зобовязалися повернути до 21 травня 2010 року зі сплатою 5 % в місяць. Крім цього, 22 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідачі взяли в борг у позивача грошові кошти в сумі 10 000,00 грн., які зобовязалися повернути до 22 травня 2010 року зі сплатою 5 % в місяць. Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 27.08.2014 по справі № 322/521/14-ц з відповідачів солідарно стягнуто на користь позивача заборгованість за вищезазначеними договорами позики від 21 квітня 2010 року та від 22 квітня 2010 року в розмірі 16 074,50 грн., з яких 12 025,00 грн. проценти за користування позикою за період з 20 квітня 2013 року по 20 липня 2014 року, 4049,50 інфляційні втрати за період з 22 травня 2010 року по 24 липня 2014 року (реєстраційний № рішення у ЄДРСР 40456416). Довідкою відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області від 23.02.2016 № 598 підтверджується те, що кошти за виконавчими листами про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за період з 21.07.2014 по 22.02.2016 не сплачувались. Водночас, відповідачі не надали суду будь-яких доказів виконання ними зобовязань за договорами позики від 21 квітня 2010 року та від 22 квітня 2010 року. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що в разі, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За правилами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобовязання виникають із підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Підстави припинення зобовязань зазначені в ст. ст. 599 601, 604 609 ЦК України та не передбачають можливість припинення зобовязання у звязку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 02 вересня 2015 року по справі № 6-369цс15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 50287983). Верховним Судом України у вказаній постанові зазначено, що ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом ч. 3 ст. 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплатити проценти за користування грошима, передбачені ст. 1048, та суму, передбачену ст. 625 цього Кодексу, які підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Отже, саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, передбачених договором. Оскільки станом на 23.02.2016 відповідачами не була сплачена в повному обсязі сума заборгованості за договорами позики, позивач мав право нараховувати відсотки за користування позикою, відповідно до умов цих договорів за ставкою 5 % на місяць, а також має право на відшкодування інфляційних втрат. Проте, наведені у позовній заяві розрахунки процентів за користування позикою суд визнає частково необґрунтованими, виходячи з такого. Позивачем розраховано проценти за період з 21 липня 2014 року по 23 лютого 2016 року, виходячи з кількості днів прострочення, а саме 582 дні, в той час як укладеними між сторонами договорами позики передбачено строк сплати відсотків у місяцях, а саме 5% на місяць. Отже, виходячи з положень ст. 10 ЦК України, ст. 4 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972, якщо строк обчислено у місяцях і днях, спочатку враховуються повні місяці, а потім дні. Таким чином, розмір процентів за користування позикою становить: - за період з 21 липня 2014 по 21 лютого 2016 року (19 місяців): 17 500,00 грн.*5% = 875,00 грн.*19 місяців = 16 625,00 грн.; - за період з 22 лютого 2016 року по 23 лютого 2016 року (2 дні), виходячи з річної процентної ставки, а саме 5%*12місяців = 60% річних: 17 500,00 грн.*60% = 10 500,00 грн./365дн.*2дн. = 57,53 грн.; - всього за період з 21 липня 2014 року по 23 лютого 2016 року: 16 625,00 + 57,53 = 16 682,53 грн. Сукупний індекс інфляції за період з 25 липня 2014 року по 23 лютого 2016 року судом обчислено шляхом множення індексів за 19 місяців (серпень 2014 року лютий 2016 року) становить: 100,8%*102,9%*102,4%*101,9%*103%*103,1%*105,3%*110,8%*114%* 102,2%*100,4%*99%*99,2%*102,3%* 98,7%*102%*100,7%*100,9%*99,6% = 160,5548%. Відтак, інфляційні втрати за період з 25 липня 2014 року по 23 лютого 2016 року складають: 17 500,00 грн.*160,5548% = 28 097,09 17500,00 = 10 597,09 грн. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на суму: 16 682,53 + 10 597,09 = 27 279,62 грн. Заперечення відповідачів в частині необґрунтованості позовних вимог суд визнає безпідставними, з огляду на вищевикладені обставини даної справи, та наявність передбачених ч. 3 ст. 61 ЦПК України підстав для звільнення позивача від доказування. Посилання відповідачів на сплив трирічного строку позовної давності суд визнає необґрунтованим, оскільки період між постановленням трьох вищезазначених судових рішень Новомиколаївського районного суду Запорізької області (від 25.08.2010, від 06.06.2013, від 27.08.2014) не перевищує трьох років, а тому, за правилами статті 264 ЦК України, перебіг строку позовної давності неодноразово переривався предявленням позову і станом на 09.12.2015 цей строк не сплив. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано квитанцію від 09.12.2015 № 72, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 487,20 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 27 279,62 грн., що становить 98,99 % від розміру заявлених позовних вимог, сума судових витрат, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, становить: 487,20 грн.*98,99% = 482,28 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial