Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (надалі -ПАТ КБ Приватбанк) 12.10.2015р. звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідачу згідно укладеного договору № VO10AN68048607 від 01.08.2008 року було надано кредит у розмірі 18232,98грн. , відповідач зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Оскільки відповідач у порушення норм Закону та умов договору не повертає кредит та кошти за користування кредитом, станом на 26.08.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 47322,13 доларів США, яка складається з наступного:10090,45 доларів США - заборгованість за кредитом; 5904,90 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2017,11 доларів США - заборгованість за комісією, 27045,71 доларів США - заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 11,05 доларів США - штраф (фіксована частина); 2252,91 доларів США - штраф (процентна складова). Отже, заборгованість, яка підлягає до стягнення, становить 47322,13 доларів США. Посилаючись на вищенаведене, позивач просить стягнути з відповідача в користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором в сумі 47322,13 доларів США, що еквівалентно 1070426,60гривень та 16056,40грн. понесених останнім судових витрат по справі. Представник позивача в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні позову не визнав, мотивуючи тим, що пропущено строк позовної давності звернення позивача до суду з даним позовом, оскільки останній платіж було здійснено 01.12.2009р. Заслухавши пояснення відповідача, його представника, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу згідно укладеного договору №VO10AN68048607 від 01.08.2008 року було надано кредит у розмірі 18232,98грн. , відповідач зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 12 жовтня 2015 року звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 47322,13 доларів США, посилаючись на те, відповідач не повертає кредит та кошти за користування кредитом, і станом на 26.08.2015 року заборгованість за кредитним договором, яка утворилась за період з 1.08.2008 до 26.08.2015рр.; становить 47322,13 доларів США, з них: 10090,45 доларів США - заборгованість за кредитом; проценти за користування кредитом у розмірі 5904, 90 доларів США (нараховані за період з 1.08.2008 до 26.08.2015рр.); пеня за прострочення сплати кредиту в розмірі 27045,71 доларів США, заборгованість за простроченою комісією в сумі 2017,11 доларів США, а також штраф (відсоток від суми заборгованості) в сумі 2252,91 доларів США(процентна складова) та 11,05 доларів США - штраф (фіксована частина). Як вбачається з кредитного договору позичальник зобов'язувався: починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитним договором на рахунок, вказаний у договорі, шляхом внесення коштів готівкою чи перерахування їх зі свого поточного рахунку; сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10 числа кожного календарного місяця, наступного за звітним, або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якої особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Згідно п.14.11 вищевказаного кредитного договору, сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 (пять ) років. Цим же кредитним договором передбачено право банку в разі недотримання позичальником умов цього договору вимагати дострокового їх розірвання, повернення одержаною кредиту, сплати нарахованих ним процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору. Судом встановлено, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним, із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними , кінцевий строк повернення кредиту до 01.08.2013р., так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 10 числа, включно, кожного календарного місяця, для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу . Умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесені щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Як слідує із змісту ст. 253 ЦК України, ч.3 ст. 254 ЦК України, строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок . За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.І ст.261 ЦК України). Згідно ст.261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Згідно з умовами вищевказаного кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність. за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним., у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перестав виконувати свої щомісячні зобов'язання за договором з 01 грудня 2009 року, а банк звернувся до суду з позовом 12 жовтня 2015 року, а оскільки черговий платіж мав надійти позивачу 25 грудня 2009 року, то і обчислення строку позовної давності слід рахувати з цієї дати. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, суд прийшов до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку, погашення кожного чергового платежу. Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного Кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed