Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 25 березня 2015 року, згідно якого відповідачу були видані кредитні кошти в розмірі 15000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 43,20% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.1.1.7.11. Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобов'язання належним чином не виконав, тому, станом на 24 травня 2017 року за ним існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 446,70 гривень. Сума заборгованості складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 983,34 гривень, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 5179,46 гривень, заборгованості за пенею в розмірі 13167,39 гривень, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 гривень, штрафу (процентна складова) в розмірі 1616,51 гривень. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 34 446,70 гривень, та судовий збір по справі в сумі 1600,00 гривень. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та прохав суд при винесенні рішення врахувати те, що його було мобілізовано з 20 березня 2015 року по 13 квітня 2016 року. Також просить суд врахувати, що він позовну заяву визнає частково, а саме визнає тіло кредиту, не визнає заборгованість по відсотках, пенею та штрафні санкції. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] отримав кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 25 березня 2015 року, в розмірі 15000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагається. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач, підписавши 25 березня 2015 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, був повідомлений про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті - заяві. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом не встановлено, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п.2.1.1.5.5. умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування кредитом, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач [PERSON] користувався кредитними коштами, що вбачається з розрахунку заборгованості, однак не в повному обсязі і не своєчасно сплачував кредит, а тому станом на 24 травня 2017 року у нього виникла заборгованість, відповідно до розрахунку наданого позивачем, у розмірі 34 446,70 грн., яка складається з наступного: 13 983,34 грн. заборгованість за тілом кредиту; 5179,46 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 13 167,39 грн. заборгованість за пенею; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1616,51 грн. штраф (процентна складова). Враховуючи те, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд приходить до висновку про її стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 13 983,34 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 5179,46 грн., та 13 167,39 грн. заборгованості по пені за прострочене зобов'язання, а всього 32 330,19 грн. Між тим, у позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення штрафів слід відмовити з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Оскільки даним рішенням стягується пеня за прострочене зобов'язання, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Щодо ствердження відповідача про те, що він 20 березня 2015 року був мобілізований та знаходився у зоні проведення антитерористичної операції до 13 квітня 2016 року, суд зазначає наступне. Відповідно до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 25 березня 2015 року, наданого позивачем, відповідачу не нараховувались проценти за користування кредитом до 30 травня 2016 року, ні пеня за прострочене зобов'язання до 31 жовтня 2016 року. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов'язаних з порушенням їхніх прав. Відповідно до копії посвідчення серії МВ № 047690, виданого 20 січня 2016 року, [PERSON] має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - учасників бойових дій. Відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього Закону, звільняються від плати за оформлення документів, юридичні консультації, а також від судових витрат, пов'язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту. Отже, зазначені вимоги закону застосовуються до правовідносин про соціальний захист таких осіб. Проте, предмет даного позову не має відношення до соціального захисту [PERSON], як учасника бойових дій, а стосується правовідносин, що виникли з укладеного між сторонами кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, тому ч.2 ст.22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до даних правовідносин не застосовується. Виходячи із зазначених обставин, підстав для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не має. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп. Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи вищевикладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру з ціною позову 34 446,70 грн. у розмірі 1501 грн. 69 коп. (32 330,19 : 34 446,70 х 1600,00). В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Outcome: partial