Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 25 березня 2020 року та уточнено 30 червня 2020 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Південукргеологія», третя особа: Державна служба геології та надр України, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, яким просить стягнути з відповідача КП «Південукргеологія» на його користь заборгованість з виплати заробітної плати з червня 2015 року по листопада 2016 року в розмірі 78054,98 грн., та 100 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що він 01.10.2012 був переведений на посаду машиніста бурової установки в Комплексну геологічну експедицію «Кривбасгеологія», яка є структурним підрозділом Казенного підприємства «Південукргеологія» Державної служби геології та надр України, відповідно до наказу №374-к від 01.10.2012. 01.01.2018 він переведений на посаду машиніст бурової установки в Комплексну геологічну партію «Кривбасгеологія», наказ №120-к від 29.12.2017, де і працює по теперішній час. За період з червня 2015 року по листопад 2016 року була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 56 536,08 гривень, у зв`язку з чим 03.04.2019 він звернувся до відповідача із заявою про виплату простроченої заробітної плати, та 15.08.2019 відповідач надав позивачу довідку про існування заборгованості підприємства перед позивачем у сплаті заробітної плати у розмірі 56 536,08 гривень. Крім того, у зв`язку із затримкою сплати заробітної плати він має право на отримання компенсації за несвоєчасну сплату заробітної плати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ за №159 від 21.02.2001, яка складає 21508,90 грн. Також позивач зазначає, що несвоєчасною виплатою заробітної плати йому завдана моральна шкода, яку оцінює у розмірі 100 000 гривень. Стислий виклад заперечень відповідача. 29.04.2020 та 08.05.2020 на адресу суду надійшов відзив представника Казенного підприємства «Південукргеологія» Сіцькової О.В. на позовну заяву в якому відповідач посилається на те, що підприємство з 2014 року знаходиться в скрутному матеріальному становищі. Рахунки періодично арештовувались, з серпня 2018 року арештовані рахунки до тепер. Таким чином, вони визнають, заборгованість щодо виплат заробітної плати [PERSON] в сумі 56546,08 грн. за 2015-2016 рр. має місце на даний час. Щодо стягнення з підприємства компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 21508,90 грн., на користь [PERSON] заперечень не мають. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди не визнають, оскільки позивачем не доведено факту завдання їй моральної шкоди та строк позовної давності пред`явлення такої вимоги сплинув. Просили відмовити у задоволенні позову в частині стягнення суми моральної шкоди. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій на позовних вимогах наполягає, просив позов задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених в позові та розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача. Представник відповідача КП «Південукргеологія» Сіцькової О.В. в судове засідання не з`явилася, надала суду відзив. Представник третьої особи - Державної служби геології та надр України до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подав. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 11-00 год. 07.05.2020. 07.05.2020 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 10-00 год. 02.06.2020, за клопотанням представника позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи, у зв`язку з наданням часу для уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 02.06.2020 відкладено розгляд справи до 11-00 год. 26.06.2020, у зв`язку з неявкою позивача та його представника [PERSON] , щодо яких у суду відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 26.06.2020 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 11-00 год. 05.08.2020, у зв`язку з неявкою позивача та його представника [PERSON] , які про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Ухвалою суду від 05.08.2020 відкладено розгляд справи на 10-00 год. 10.09.2020, у зв`язку з неявкою сторін, які про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. 10.09.2020 справу знято з розгляду до 09-30 год. 07.10.2020, у зв`язку з перебуванням судді в щорічній відпусці. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до наказу №374-к від 01.10.2012, [PERSON] переведений на посаду машиніста бурової установки в Комплексну геологічну експедицію «Кривбасгеологія», яка є структурним підрозділом Казенного підприємства «Південукргеологія» Державної служби геології та надр України, та згідно наказу №120-к від 29.12.2017, [PERSON] переведено на посаду машиніста бурової установки в Комплексну геологічну партію «Кривбасгеологія», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9). Згідно довідки за вих.№01/12-423 від 15.08.2019 КП «Південукргеологія», за період з червня 2015 року по листопад 2016 року за Казенним підприємством «Південукргеологія» перед [PERSON] утворилась заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 56 536,08 грн. (а.с. 10). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що відповідно до довідки за вих.№01/12-423 від 15.08.2019 КП «Південукргеологія», перед [PERSON] за період з червня 2015 року по листопад 2016 року Казенне підприємство «Південукргеологія» існує заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 56 536,08 грн. (а.с. 10). Згідно із ст. 7 «Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права», ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР№ 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до наданої до суду довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату, позивач не отримує у строки визначені ст. 115 КЗпП України заробітну плату. Таким чином, не виплачуючи заборговану позивачеві заробітну плату, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване ст. 43 Конституцією України, Законом України «Про оплату праці» та обмежив право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів. Вирішуючи питання щодо розміру невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню суд враховує наступне. Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й «Конвенцією про захист заробітної плати» № 95, яка ратифікована 31.01.1961. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, її метою є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ст.12 Конвенції, вона застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата, через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Крім того, ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Врахувавши аналіз викладених норм права, суд вважає необхідним позов задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з червня 2015 року по листопад 2016 року в розмірі 56 536,08 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в розмірі 21 508,90 грн., суд виходить з наступного. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати» провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. З матеріалів справи вбачається, що відповідач допустив затримку у виплаті заробітної плати позивачу більш ніж на один місяць, а тому у нього в силу наведених норм закону виник обов`язок виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Положенням п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Згідно наданого позивачем розрахунку компенсації за затримку розрахунку, з яким погоджується суд, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає 21 508,90 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої [PERSON] невиплатою заробітної плати суд вважає, що невиплата заробітної плати за період з червня 2015 року по листопад 2016 року, що становить один рік призвела до значних душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, враховуючи викладені норми права, тривалість порушення права позивача на отримання заробітної плати, розмір невиплаченої заробітної плати та необхідність позивача в судовому порядку відновлювати свої права, суд вважає необхідним позов в частині стягнення моральної шкодизадовольнити частково та стягнути на користь позивача 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності із ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн. в дохід держави. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial