Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У листопаді 2019 року до суду надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 09 грудня 2014 року між нею та ТОВ «Автокредит Плюс» укладений Договір фінансового лізингу №К300А!0000632054, шляхом підписання копії заяви про приєднання до публічного договору № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р., копії додатку № 1 - специфікація та акт приймання-передачі, копії додатку № 2 - графіка плати за договором фінансового лізингу. Текст публічного договору опублікований на сайті planetavto.ua. Об`єктом лізингу за вказаним договором був автомобіль марки Mitsubishi Colt 1, 3, тип хетчбек, рік випуску 2008, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартість 120 000 грн. Заява про приєднання до публічного договору № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. містить тільки копію підпису та печатки відповідача. Також, у заяві визначені основні умови договору фінансового лізингу, вказані реквізити для сплати щомісячних платежів у АТ КБ «Приватбанк», термін сплати та розмір щомісячного платежу 14 січня 2015 року позивач отримала автомобіль марки Mitsubishi Colt 1, 3, тип хетчбек, рік випуску 2008, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , з цього часу ним і почала користуватися. 06 червня 2019 року позивач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із питанням, чому система не приймає її платежі по оплаті за Договором лізингу. У АТ КБ «Приватбанк» позивачу повідомили, що про закриття кредиту та виконання нею своїх зобов`язань за Договором, на підтвердження чого надали відповідну довідку про відсутність заборгованості за Договором К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. Проте, 01 жовтня 2019 року позивач отримала від відповідача повідомлення про те, що має заборгованість по договору фінансового лізингу К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. у розмірі 60 434 грн. Відповідач не повідомляв позивачу про зміну реквізитів для сплати щомісячних платежів за Договором лізингу. Надалі, позивач з`ясувала, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально, а вимоги невідомих людей про сплату додаткових коштів є шахрайськими діями. Крім того, сам текст публічного договору фінансового лізингу був змінений без повідомлення сторін, має ознаки нікчемності та містить ряд умов, що є несправедливим по відношенню до споживача (позивача). Поруч з цим, у Державному реєстрі фінансових установ відсутня інформація про наявність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства. З огляду на викладені обставини, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 09 грудня 2014 року за № К300А!0000632054 із застосуванням наслідків недійсності, шляхом припинення дії договору фінансового лізингу. Заперечення відповідача. 27 лютого 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що недійсність правочину встановлена законом, тому визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту прав та інтересів, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, тому у задоволенні позову слід відмовити. Також, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, де зазначається, що спір між сторонами стосується визнання недійсним договору № К300А!0000632054, який укладений 09.12.2014 р., а з позовними вимогами [PERSON] звернулася 26 листопада 2019 року, тобто більше ніж через три роки. За таких обставин, до даних вимог слід застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Додатково у відзиві відповідач зазначив, що довідка, на яку посилається позивач як на таку, що підтверджує відсутність заборгованості, не може свідчити про виконання останньою зобов`язань за Договором лізингу, оскільки така довідка видана АТ КБ «Приватбанк», який не є стороною оспорюваного договору. Наразі заборгованість позивача перед відповідачем становить 62 718 грн., яка на час складання відзиву не погашена. Крім того, безпідставними є посилання позивача про незаконність діяльності відповідача через відсутність в останнього ліцензії. ТОВ «Аватокредит Плюс» не є фінансовою установою, але має право надавати послуги з фінансового лізингу відповідно до ЗУ «Про фінансові послуги». 17 лютого 2020 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де остання спростовую обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Також, позивач вважає, що нею не пропущений строк для звернення із позовними вимогами до суду, оскілки про порушення своїх прав вона дізналася 01 жовтня 2019 року, коли отримала від відповідача лист про наявну заборгованість. Заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Селезньовою Т.В. від 02 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 43). Ухвалою суду від 11 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 90). Розпорядженням керівника апарату Броварського міськрайонного суду Київської області № 1377 від 10.12.2020 року призначено повторний автоматизований розподіл вищевказаної цивільної справи, у зв`язку зі звільненням Селезньової Т.В. з посади судді. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2020 року справу передано на розгляд судді Петришин Н.М. (а.с. 135). Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 11 грудня 2020 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 136). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Обставини справи, що встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 09 грудня 2014 року між [PERSON] (Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (Лізингодавець) підписано Заяву про приєднання до публічного договору № К300А!0000632054. Згідно вказаної заяви Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в лізинг автомобіль згідно Специфікації, викладеної у Додатку № 1. Відповідно до Додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. маркою автомобіля є Mitsubishi Colt 1, 3, тип хетчбек, рік випуску 2008, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартість 120 000 грн. (а.с. 17). Також, у Заяві про приєднання до публічного договору № К300А!0000632054 визначено основні умови договору фінансового лізингу, вказані реквізити для сплати щомісячних платежів (рахунок № [NUMBER] у ПАТ КБ «Приватбанк»). Розмір сплати таких платежів визначений у Графіку лізингових платежів, що є Додатком № 2 до Договору фінансового лізингу № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. (а.с. 18). Договір фінансового лізингу № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. укладений між сторонами у письмовій формі без нотаріального посвідчення. Зі змісту позовних вимог вбачається, що 14 січня 2015 року позивач отримала у користування автомобіль, проти чого не заперечує і відповідач. 06 червня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» видав [PERSON] довідку № O5VVRAE8LBIDKAD1 про те, що заборгованості по кредитному договору № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. немає. Дата закриття кредиту 27.05.2019 р. (а.с. 19). 01 жовтня 2019 року ТОВ «Автокредит Плюс» направив на адресу позивача повідомлення про подію «ДЕФОЛТ» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. у разі не усунення події «ДЕФОЛТ». У вказаному листі ТОВ «Автокредит Плюс» повідомляє позивача про наявність в останньої заборгованості за Договором фінансового лізингу № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р., яка складає 60 434 грн., та вимагає повернути предмет лізингу (автомобіль) у випадку неусунення події «ДЕФОЛТ» (а.с. 20). 04 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Автокредит Плюс» із заявою, в якій запропонувала визнати публічний договір фінансового лізингу недійсним та застосувати наслідки недійсності (а.с. 21). На вищевказану заяву відповідач направив [PERSON] лист № 22.10.19-1-2, де повідомив, що 31 березня 2019 року договір по обслуговуванню рахунків між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Автокредит» був припинений. Транзитний рахунок № [NUMBER] закритий. Станом на 22.10.2019 р. заборгованість за лізинговим договором № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. складає 54 228 грн. Також, у вказаній відповіді відповідач повідомив [PERSON] нові реквізити для сплати коштів за Договором фінансового лізингу № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. (а.с. 22). 30 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Автокредит Плюс» з інформаційним запитом, де просила надати копію лізингового договору № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р., заяви про приєднання до публічного договору, додаток № 1 та додаток № 2 (а.с. 23). 08 листопада 2019 року ТОВ «Автокредит Плюс» повторно направив позивачу повідомлення про подію «ДЕФОЛТ» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу № К300А!0000632054 від 09.12.2014 р. у разі не усунення події «ДЕФОЛТ» (а.с. 25). Відповідно до наданих виписок з особистого рахунку, позивач, на виконання умов договору щодо одержання в користування предмету лізингу, сплатила ТОВ «Автокредит плюс» у період з 09 грудня 2014 року до 10 серпня 2021 року 182 881 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) гривня 56 копійок. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Спірні правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України. За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Разом з тим, позовна вимога про визнання недійсним оспорюваного правочину задоволенню не підлягає. Як уже зазначено вище, відповідно до норми статті 215 ЦПК України визнання недійсним нікчемного договору закон не передбачає. Спірний договір є нікчемним правочином, а тому не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, без визнання нікчемного правочину недійсним. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа №404/4702/18-ц). Тому в задоволенні вимоги про визнання договору недійсним слід відмовити Щодо застосування реституції. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Суд враховує також те, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від [PERSON] лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави. Водночас, позивач повідомила у судовому засіданні, що автомобіль на даний час перебуває в її користуванні. Таким чином, є усі правові підстави для повернення відповідачем на користь позивача отриманих платежів на суму 182 881 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот вісімдесят одна ) гривня 56 копійок, а позивачем товариству - отриманий за лізингом автомобіль. Виходячи з наведених підстав, вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину шляхом припинення договору фінансового лізингу, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, тому задоволенню не підлягають. Щодо правових підстав застосування позовної давності. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частини перша та третя статті 261 ЦК України). Так, позивачем дійсно пропущена позовна давність щодо застосування наслідків нікчемного правочину, яка починається від дня, коли почалося його виконання (частина 3 статті 261 ЦК України). Таке виконання між сторонами за нікчемним правочином почалося з 10 грудня 2014 року. Тому твердження позивача щодо моменту початку перебігу строку позовної давності, який нею пов`язується з часу отримання повідомлення від ТОВ «Автокредит Плюс» (01.10.2019 р.), є помилковими, але водночас є такими, що вказують на поважність причин пропуску строку на звернення до суду із цим позовом. Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). За аналізом положень статті 267 ЦК України від сторони вимагається подача заяви тільки у разі застосування позовної давності і як наслідок відмови у позові з цих підстав. У разі поновлення позовної давності на захист порушеного інтересу у судовому порядку подача заяви від сторони не потребується. У цьому випадку суд може визнати причини пропущення позовної давності поважними та захистити порушене право позивача. За таких обставин, врахувавши пояснення позивача, що про порушення її права стало відомо, коли остання 01 жовтня 2019 року отримала лист від ТОВ «Автокредит Плюс» про наявність заборгованості, а до цього часу зі сторони відповідача до неї жодних претензій не було, суд визначає поважними причини пропущення позовної давності. При цьому, суд враховує, що незважаючи на нікчемність договору лізингу, умови виконання такого правочину тривалий період ніким не заперечувалися, допоки позивач не отримала повідомлення про наявність заборгованості. Таким чином, звернення до суду із позовом про застосування наслідків нікчемного правочину зі спливом позовної давності зумовлено поважними причинами. Щодо судових витрат. Оскільки позивача, в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ст. 141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1828 гривень 81 копійку На підставі викладеного та

Outcome: partial