Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] 30 листопада 2020 року звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Південукргеологія», в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 58 446, 41 грн., середнього заробітку за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розрахунку в розмірі 63 440,01 грн., а також стягнути судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що її звільнено з посади геолога 11 категорії Регіонального геологічного центру геологічних досліджень апарату управління Казенного підприємства «Південукргеологія» з 31 серпня 2020 року згідно наказу № 75-к від 31 серпня 2020 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Розрахунок в день звільнення відповідач не здійснив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 58 446,41 грн, яку просила стягнути на її користь. Окрім того позивач зазначила, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати на її користь підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 63 440,01 грн. за період з серпня 2015 року по жовтня 2020 рік (а.с.1-3). 11 березня 2021 року на адресу суду надано відзив, в якому в.о. генерального директора Сіцькова О.В. частково визнала позовні вимоги [PERSON] , а саме в частині заборгованості по заробітній платі, стосовно стягнення компенсації за час затримки зазначила, що сума компенсації значно перевищує заборгованість по заробітній платі, з 2014 року значно зменшилося фінансування бюджету у зв`язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі (а.с.28-30). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.17). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати (а.с.18-19). Від представника позивача 17 березня 2021 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.36). Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час повідомлений належним чином Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановленні судом [PERSON] наказом № 75-к від 31 серпня 2020 року було звільнено за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП. (а.с.6) Згідно із довідкою № 01/12-676 підприємство мало заборгованість перед позивачем по заробітній платі станом на 29 жовтня 2020 року в розмірі 58 446, 41 грн. (а.с. 9). Даний факт визнано відповідачем, а тому відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Так, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з вересня 2015 року по жовтень 2020 рік (по день подачі позову до суду) в зв`язку з чим позивач просив стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 63 440,01 грн. Також просив стягнути понесенні ним витрати на правничу допомогу. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі визнанні відповідачем та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 58 446,41 грн. Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Беручи до уваги, що в порушення діючих норм КЗпП України КП «Південукргеологія» не був проведений з [PERSON] повний розрахунок при її звільненні, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і можливість їх частково задоволення в розмірі 58 446,41 грн., виходячи з наступного. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує роз`яснення Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови пленуму № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року, відповідно до якого у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування слід врахувати розмір спірної суми та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком і застосувати принцип співмірності та справедливості. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача КП «Південукргеологія» на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 58 446,41 грн., що дорівнює загальному розміру заборгованості. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави 1 168,92 грн Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 27 листопада 2020 року уклала договір № 24 про надання правової допомоги з адвокатом Скибою В.В. (а.с.10-11). Відповідно до акту виконаних робіт по договору № 24 від 30 листопада 2020 року адвокатом Скибою В.В. була надана правова на суму 1500 грн. (а.с.15) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (РішенняЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited»проти України»). Виходячи з принципу розумності, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 1 500 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial