Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 27 лютого 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» ( правонаступником якого був ПАТ «Фольксбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №КF47408, згідно умов якого банк надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 190 000,00 доларів США для завершення будівництва з кінцевим строком погашення не пізніше 23 червня 2023 року. За користування траншами кредитної лінії відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання щомісячно забезпечити сплату процентів у розмірі 12% річних. Факт надання відповідачу [PERSON] кредиту в сумі 190 000,00 доларів США підтверджується заявами на видачу готівки. Разом з цим, 27 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобовязань по даному кредитному договору між ВАТ «Електрон Банк» ( правонаступником якого був ПАТ «Фольксбанк») та відповідачами було укладено Іпотечний договір №340, згідно умов якого відповідачка [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 224,7 кв.м., що знаходиться в м.Перечин по вул.Сонячній, №29, Закарпатської області та земельну ділянку, загальною площею 0,16 га, що знаходиться також в м.Перечин по вул.Сонячній, №29, Закарпатської області. Внаслідок того, що відповідач [PERSON] перестав був виконувати умови кредитного договору, а тому в червні 2011 року ПАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є «ВіЕс Банк») звернувся до Перечинського районного суду Закарпатської області з позовом про стягнення заборгованості, який 15 березня 2012 року виніс рішення про стягнення з [PERSON] такої заборгованості. Однак, відповідач [PERSON] і після стягнення з нього даної заборгованості, продовжував не виконувати взяті на себе зобов»язання та не погашати кредит, внаслідок чого позивач в лютому 2013 року надіслав відповідачам повідомлення про вимогу щодо виселення таких із предмету іпотеки. Однак, і таке прохання банку залишилося без виконання. На момент звернення до суду з даним позовом у відповідача [PERSON] залишається заборгованості по вищевказаному кредитному договору, яка складає всього 189622,49 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 165618,30 доларів США; заборгованість по процентах 21609,82 доларів США, а також пеня 2394,37 доларів США. Тому позивач, з метою захисту своїх майнових прав просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок № 29, що знаходяться по вул.Сонячній у м.Перечин Закарпатської області, та земельну ділянку - площею 0,16 га., на якій розташований даний житловий будинок, та належать відповідачці [PERSON], а також виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] та інших мешканців із даного житлового будинку. У судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, однак подав заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності, при цьому заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання також не зявилися, хоча про день, час та місце проведення такого повідомлялася своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суду не повідомили. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що 27 лютого 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого був ПАТ «ФольксБанк», а останнього - ПАТ «ВіЕс Банк») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №КF47408 з додатками, згідно умов якого [PERSON] отримав від позивача в якості кредиту грошові кошти на загальну суму всього 190 000,00 доларів США для завершення будівництва житлового будинку. Також встановлено, що цього ж дня з метою забезпечення виконання зобовязань по даному кредитному договору між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №340, згідно умов якого остання передала в іпотеку об»єкт незавершеного будівництва, що знаходиться в м.Перечин по вул.Сонячній,б/н, Закарпатської області та земельну ділянку, загальною площею 0,16 га, що розташована в м.Перечин по вул.Сонячній, б/н Закарпатської області. Після чого, 26 вересня 2008 року, після завершення будівництва житлового будинку, між сторонами було укладено додатковий правочин до Іпотечного договору, згідно умов якого відповідачка [PERSON] передала в іпотеку позивачу вже житловий будинок, загальною площею 224,7 кв.м., що знаходиться в м.Перечин по вул.Сонячній, №29 Закарпатської області та земельну ділянку, загальною площею 0,16 га, на якій розташований даний житловий будинок. Разом з цим встановлено, що відповідач [PERSON] систематично не виконував взяті на себе зобов»язання, внаслідок чого у нього виникла була заборгованість, яка за рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 березня 2012 року стягнута з останнього на користь позивача. Крім цього встановлено, що відповідач [PERSON] і в подальшому не виконував такі зобов»язання та не погашав заборгованість, внаслідок чого в лютому 2013 року позивач у відповідності до п.20 Іпотечного договору №340 надіслав був відповідачам письмову вимогу про усунення порушень, в якій зазначив стислий зміст порушених зобов»язань, вимогу про виконання порушеного зобов»язання та попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Однак дана вимога банку залишилася поза увагою відповідачів. Також встановлено, що на момент звернення до суду у відповідача [PERSON] наявна заборгованість за вищезазначеним кредитом на загальну суму всього 189 622,49 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 165 618,30 доларів США; заборгованість по процентах 21 609,82 доларів США та пеня 2 394,37 доларів США. Згідно ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Згідно п.п.2,3,5,6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Разом з цим, згідно ч.1 та ч.3 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч.1 ст.574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Згідно ч.1 та ч.6 ст.576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.577 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору іпотеки) якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з цим, згідно п.2 ч.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.5 Закону України « Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно,яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору… Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором…Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором… Згідно ст.6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. Якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею). Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобов'язаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які мав іпотекодавець. Об'єкти незавершеного будівництва, розташовані на переданій в іпотеку земельній ділянці, вважаються предметом іпотеки, незалежно від того, хто є власником об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Згідно ч.1 ст.15 Закону України «Про іпотеку» іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним кодексом України, є чинними при їх іпотеці. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.16 Закону України «Про іпотеку» передача в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на них. Обтяження об'єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Згідно ч.1 та ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Разом з цим, згідно роз'яснень, які містяться у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини 1 статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Отже, з урахування вищевикладеного та того, що відповідач [PERSON] взагалі не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором №КF47408 від 27 лютого 2008 року та не погашає наявну в нього заборгованість, а також того, що відповідачка [PERSON], в свою чергу, також ігнорує виконання взятого на себе зобовязання по іпотечному кредиту №340 від 27 лютого 2008 року, тому суд приходить до висновку, що майнові права позивача повинні бути захищені судом саме шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок №29, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, Перечинський район, м.Перечин, вул.Сонячна, та земельну ділянку площею 0,16 га. (кадастровий №2123255100:01:007:0022), на якій розташований даний житловий будинок. Що стосується заявленої вимоги про виселення відповідачів та інших мешканців з житлового будинку №29, що знаходяться по вул.Сонячній у м.Перечин Закарпатської області, то суд приходить до наступного. Так, згідно ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ч.ч.1,2,3ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, таким чином, за змістом зазначених норм, зокрема ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР, які на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців,- особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15. Тому, з урахуванням викладеного та того, що іпотечне житло відповідачами фактично було придбане за рахунок кредитних коштів, у звязку з чим суд вважає, що і дана позовна вимога підлягає задоволенню.

Outcome: approved