Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до [PERSON], ТОВ ВТП «Зернопродукт» про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 25.05.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/940/74/13447, відповідно до умов якого відповідачу [PERSON] був наданий кредит у сумі 530 250,00 грн. шляхом нарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, строком повернення до 25 травня 2015 року зі сплатою 18 % річних та щомісячним платежами в розмірі 4 419 грн. У забезпечення виконання грошового зобов'язання [PERSON] між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ ВТП «Зернопродукт» був укладений договір поруки від 25.05.2005 року. Позивач зазначив, що грошове зобов'язання виконуються відповідачем [PERSON] несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 17.10.2014 року утворилась заборгованість за договором у розмірі 1 557 239,69 грн., яка складається з тіла кредиту у сумі 443 698,00 грн, заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 175 034,36 грн., пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 938 507.33 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. У судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягала у повному обсязі, просила стягнути солідарно з [PERSON] та ТОВ ВТП «Зернопродукт» заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Представники відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили застосувати позовну давність та звільнити [PERSON] від сплати нарахованої неустойки (пені) за неналежне виконання зобов'язання по кредитному договору та від сплати відсотків за користування кредитними коштами, як таких, що виникли не з вини позичальника. Представник відповідача ТОВ ВТП «Зернопродукт» у судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами склалися цивільні правовідносини, урегульовані ст.ст. 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України у відповідності до вимог яких за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за кредитним договором. Судом встановлено, що 25.05.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/940/74/13447, відповідно до умов якого банк, на положеннях та умовах Кредитного договору, надає Відповідачу 1 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 530 250, 00 гривень. Кредит надається на 120 місяців з 25.05.2005 року по 22.05.2015 року, сплата кредиту здійснюється щомісячно в розміру 1/120 від суми отриманого кредиту, погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно. Процентна ставка за користування кредитом складає 18 (вісімнадцять) відсотків річних (т.1 а.с.7-9, т.2 а.с.21-23). Умови надання кредиту визначені у ст. 3 Кредитного договору, а саме: надання кредиту може здійснюватися на розсуд кредитора наступним чином: на поточний рахунок позичальника; готівкою; шляхом оплати за письмовою заявою позичальника наданих останнім платіжних доручень. Судом встановлено, що надання кредиту здійснювалось шляхом нарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника (т.1 а.с.12). У забезпечення виконання грошового зобов'язання [PERSON] між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ ВТП «Зернопродукт» був укладений договір поруки від 25.05.2005 року (т.1 а.с.10-11). Також, 25.05.2005 року для забезпечення виконання грошового зобов'язання, між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Позивач, та [PERSON] був укладений договір іпотеки майнових прав до кредитного договору № 014/940/74/13447 від 25.05.2005 року). За умовами договору іпотеки виконання зобов'язання [PERSON] по кредитному договору забезпечено шляхом передачі в іпотеку майнових прав вимоги отримання у власність нерухомості у майбутньому за Генеральним договором про дольову участь в будівництві № П-026 від 13.05.2005 року та додатком № 1 до нього, Договором доручення № 44/23 від 01.08.2004 року (т.2 а.с.24-25). Позовні вимоги заявлені банком щодо стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором у розмірі1 557 239,69 грн., яка складається з тіла кредиту у сумі 443 698.00 грн, заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 175 034,36 грн., пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 938 507.33 грн. Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги заявлено 23.12.2014 року та охоплюють стягнення періодичних щомісячних платежів по кредиту починаючи з червня 2005 року та відсотки по таким платежам. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За приписами ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору сторонами було погоджено графік погашення кредиту, а саме кожного місяця 28-го числа з червня 2005 року по квітень 2015 року (включно) у сумі місячного платежу 4 419,00 грн. та за травень 2015 року у сумі 4 389,00 грн. Тобто, графіком платежів, який є складовою частиною кредитного договору, встановлено, що погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Позов про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором позивачем пред'явлено 23.12.2014 року, тобто з частковим пропущенням строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Адже, розрахунок суми кредиту та відсотків міг здійснюватися виключно в межах строків позовної давності (3 роки), а саме: з 23.12.2011 року по 23.12.2014 року, тобто за три роки до моменту пред'явлення позовної вимоги. Суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги по тілу кредиту підлягають задоволенню в межах строків позовної давності по щомісячним платежам за період з 23.12.2011 року по 28.05.2015 року у сумі 185 568,00 грн. (згідно графіку погашення кредиту з 28.12.11 року 41 платіж по 4 419,00 грн. та 1 платіж по 4 389,00 грн). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Окрім тіла кредиту позивачем заявлено до стягнення заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 175 034,36 грн. та пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 938 507.33 грн. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 550 ЦК України кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу). Правові відносини щодо порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, регулюються статтею 554 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] отримав у позивача кредит для участі у будівництві житлового торгово-офісного комплексу та підземного паркінгу в складі даного комплексу за адресою [ADDRESS], під заставу майнових прав на цю нерухомість. Зокрема, 01.08.2004 року між ЗАТ «Будівельно інжинірингова компанія Б.І.К.» (забудовник) та ТОВ «НДЦ Прогрес» (виконавець) було укладено договір доручення № 44/23, згідно умов якого ТОВ «НДЦ Прогрес» зобов'язалося укласти з третіми особами від імені ЗАТ «Будівельно інжинірингова компанія Б.І.К.» договори про дольову участь в будівництві житлового торгово-офісного комплексу за адресою [ADDRESS] (т.2 а.с.30). ТОВ «НДЦ Прогрес» зобов'язалося примати грошові кошти на оплату дольової участі у будівництві та перераховувати їх ЗАТ «Будівельно інжинірингова компанія Б.І.К.». На виконання договору доручення, 13.05.2005 року між ТОВ «НДЦ Прогрес» та [PERSON] було укладено Генеральний договір № В-44-20-5-1 про дольову участь в будівництві житлового торгово-офісного комплексу за адресою [ADDRESS] (т.2 а.с. 26-29) та Генеральний договір № П-26 про дольову участь в будівництві підземного паркінгу в складі даного комплексу (т.2 а.с.31-33). 25.05.2005 року між ТОВ «НДЦ Прогрес», [PERSON] та позивачем було укладено трьохсторонню додаткову угоду до Генерального договору № П-26, за умов якої визначено необхідність в залученні кредитних коштів для оплати вартості будівництва (т.2 а.с.35). Матеріалами справи, а саме платіжним дорученням № 7/74/13447 від 25.05.2005 року підтверджується факт перерахування кредитних коштів на рахунок ТОВ НДЦ «Прогрес» (т.2.а.с.36). 07.02.2006 року постановою начальника СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві порушена кримінальна справа № 07-4690 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, по якій [PERSON] визнано потерпілим (т.2.а.с.39). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.05.2006 року, яке має преюдиційне значення, [PERSON] визнано постраждалим від діяльності групи інвестиційно-будівельних компаній «Еліта-Центр», до складу якої входили ЗАТ «Будівельно інжинірингова компанія Б.І.К.» та ТОВ НДЦ «Прогрес». Група інвестиційно-будівельних компаній «Еліта-Центр» незаконно заволоділа грошима інвесторів, наміру здійснювати будівництво житла не мала (т.2.а.с.37-38). Отже, ТОВ НДЦ «Прогрес» своїх зобов'язань перед [PERSON] не виконав, нерухомості, для будівництва якої планувалося брати кредитні кошти, відповідач не отримав. Відшкодування збитків [PERSON] як потерпілий також не отримав. Дані обставини, які підтверджені вищевказаними доказами, у контексті ст. 617 ЦК України є випадком та підставою для звільнення боржника від сплати неустойки по кредиту. За приписами чинного цивільного законодавства України, відсотки по кредиту є платою саме за користування чужими грошовими коштами. У зв'язку з наведеними вище обставинами, суд приходить до висновку, що зазначені обставини мають істотне значення при визначенні розміру суми, яка підлягає стягненню з відповідачів та вважає за можливе звільнити їх від сплати неустойки за неналежне виконання відповідачем [PERSON] зобов'язання по поверненню кредитних коштів, яке сталося не з його вини та від сплати відсотків по кредиту, яким [PERSON] не мав змоги користуватися, оскільки судом встановлено, що невиконання [PERSON] грошового зобов'язання по кредитному договору не залежало від його волі та було зумовлено шахрайськими діями, вчиненими відносно нього. На підставі викладеного,

Outcome: partial