Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. [PERSON] (позивачка) подав до суду позов до [PERSON] , [PERSON] (відповідачі), у якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликається на те, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У даному будинку також зареєстровані відповідачі по справі, які не проживають у ньому понад один рік без поважних причин, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов. Відповідачі не проживають у зазначеному будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей у будинку немає, будинком вони не цікавляться, оскільки проживають та працюють у Чеській республіці. Відповідачі створюють їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. У судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подали. Заяви, клопотання учасників справи. Позивачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог (а.с.29). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 17.09.2020 прийнято справу до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.22-23). Ухвалою судового засідання від 29.01.2021 відкладено розгляд справи (а.с.30). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/642/20 відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 34, 35, 36, 37). Суд, заслухавши пояснення позивачки, з`ясувавши обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.04.2020, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її дочка [PERSON] . Спадщина складається з житлового будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 08.04.2020, житловий будинок «А-1» разом з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.5). Довідкою Жидачівського МВУКГ №1085 від 09.06.2020 та записами у будинковій книзі підтверджується, що [PERSON] , 1996р.н., та [PERSON] , 1996р.н., зареєстровані у будинку [ADDRESS] (а.с.15, 16). Актами обстеження житлово-побутових умов заявника від 29.04.2020, 03.06.2020, встановлено, що племінниці заявниці [PERSON] та [PERSON] на протязі 6 років не проживають в житловому будинку [ADDRESS] . Це підтверджують і сусіди вулиці (а.с.17, 18). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивачки перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому її племінниць, які не проживають у ньому. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідачі є племінницями позивачки та зареєстровані у будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачці. Суд зауважує, що відповідачки були зареєстровані у зазначено житловому будинку 13.09.2016, тобто ще до того, як позивачка набула право приватної власності на нього. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідачки у зазначеному житловому будинку не проживають більше 6 років, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Суд зазначає, що відповідачки тривалий час проживають за кордоном і відсутні будь-які фактичні дані на підтвердження наявності в них інтересу до житла, у якому мають зареєстроване місце проживання, відтак право відповідачок на користування цим житловим будинком, власником якого є позивачка, підлягає припиненню на вимогу позивачки на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та узгоджується з правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 319, 321, 383, 391, 401-403, 405, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved