Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» звернулася в суд із позовом до [PERSON] , із врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що позивач, на підставі свідоцтва про право власності на будівлі від 14 вересня 1999 року, виданого Тернопільським бюро технічної інвентаризації, є власником будинку [ADDRESS] . Рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133, на підставі якого видано свідоцтво, монастирю Св. Теодора Студита, який пізніше перейменований в релігійну організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», передано у власність вказані будівлі саме для культових потреб монастиря. Від 1999 року в будівлі за адресою: [ADDRESS] за згодою власника проживала жіноча спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці. Спільнота сестер смт. Великі Бірки формувалася під опікою та духовним проводом Монастиря Св. Теодора Студита (юридичної особи, що за видом релігійних організацій відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є монастирем) та у подальшому розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці, як інститут єпархіального права. 28 вересня 2011 року у будівлі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] , яка на правах монахині була членом монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці та проживала у ньому. 27 квітня 2021 року з огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ, відповідно до ККСЦ Декретом Верховного Архиєпископа УГКЦ Святослава Шевчука ВА 17/162 було закрито монастир введення в храм Пресвятої Богородиці у смт В. Бірки Тернопільського району та доручено с. [PERSON] ([PERSON]) управляти справами монастиря до моменту заснування нового монастиря. 05 травня 2017 року [PERSON] у зв`язку з неприйняттям розпоряджень церковного керівництва та розбіжностями в поглядах з очільницею монастиря з власної волі залишила монастир Введення в храм Пресвятої Богородиці у смт В. Бірки Тернопільського району, таким чином, припинивши ведення з іншими монахами спільного монашого життя з одночасним припиненням проживання в ньому. Незважаючи на зміну місця проживання, [PERSON] не подала заяви про зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності позивачу і призначений для проживання вірян - монахинь нового Монастиря , який заснований декретом єпархіального Єпископа Тернопільсько-Зборівського УГКЦ від 04 червня 2020 року № 165/2020, що і стало причиною звернення власника майна до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Ухвалою судді від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 15 жовтня 2020 року відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому вона просить закрити провадження у справі так, як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного провадження. Покликається на те, що прийшла до монастиря 25 серпня 2003 року. Постриг у рясу отримала 28 червня 2006 року, а постриг у Малу схиму - 27 квітня 2011 року. Таким чином, у монашому стані перебуває понад 17 років. З 28 вересня 2011 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, проживає разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою: [ADDRESS] - в місці, де знаходиться дім, до якого вона приписана і набула право користування ним. Ніякого іншого тимчасового чи постійного житла не має. 05 травня 2017 року монаша спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці тимчасово залишила житло у Головному Домі (у якому більша частина сестер має реєстрацію місця проживання). Причина залишення - сестри не бажали жити у постійних конфліктах з незаконно призначеною ігуменею с. [PERSON] ( [PERSON] ) і незаконних діях владики [PERSON] . [INFO] с. Макарія, настоятелька, ( [PERSON] ), с. Теодора, секретар, ( [PERSON] ) прибули до Головного Дому монашої спільноти сестер і їх впустили сестри. 01 лютого 2018 року позивачка з іншими робили спроби повернення до Головного Дому. Сестри понад годину часу провели під брамою, дзвонили у дзвінок, стукали і чекали - в результаті їм не відчинили. 15 травня 2020 року зробили чергову спробу повернення - нікого з сестер не допустили на територію. До них за браму вийшла с. [PERSON] ( [PERSON] ) і повідомила, що «владика заборонив пускати сестер на територію». 28 серпня 2020 року відповідачка в числі 15 сестер, що належать до монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, вкотре прибули за місцем проживання та реєстрації, виконуючи припис митрополита [PERSON] . Оскільки вони вчергове не були допущені навіть на територію будинку, тому звернулися за допомогою до місцевого органу поліції. Вважає, що позивач не навів належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів причин тривалої відсутності відповідачки, як і не надав жодного аргументу, а лише обмежився положеннями закону, який врегульовує випадки припинення сервітуту. Просить врахувати те, що житлове приміщення за адресою [ADDRESS] є єдиним житлом відповідачки в Україні; відповідачка не втратила інтерес до цього житла; тимчасова відсутність була викликана негуманним ставленням ігумені с. [PERSON] ( [PERSON] ), про що було доведено до відома єпископа [PERSON] ; позивач змінив замки, чинив інші перешкоди щодо повернення до монашої обителі; відповідачка здійснювала неодноразові спроби повернення до житлового приміщення за місцем реєстрації. [PERSON] вважає, що беззаперечними є факти, які свідчать про наявність поважних причин її тимчасової відсутності та безпідставності визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Окрім цього, вважає, що у зв`язку з тим, що позивачем є Спасо-Преображенський собор, а відповідачем - монахиня, предметом спору - втрата права на користування житловим приміщенням, належним монастирю, то справа підлягає розгляду з урахуванням канонічного, а не цивільного права. 02 листопада 2020 року судом зареєстровано зустрічний позов [PERSON] до релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української греко-католицької церкви», у якому вона просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] шляхом вселення її до даного будинку та передачі дублікатів ключів від нього; судові витрати просила покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог, крім зазначеного у відзиві на первісну позовну заяву покликалася на те, що з 28 вересня 2011 року як монахиня разом з іншими членами монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці набула постійне місце проживання за адресою [ADDRESS] - в місці, де знаходиться дім, до якого вони приписані і набула право користування ним. Даний будинок двоповерховий, складається з двадцяти шести жилих кімнат (келій), належить на праві власності релігійній організації «Спасо-Преображенському монастирю УГКЦ» - правонаступнику релігійної організації монастир святого Теодора Студита. В користуванні [PERSON] перебуває житлова кімната (келія), що розташована на другому поверсі поруч з бібліотекою під назвою келія святих Віри , Надії , Любові і Софії , від якої у неї є ключ. В будинку залишилися особисті речі відповідачки-позивачки: книги, спальник, карниз, штори, валіза, електрочайник, обігрівач, два телефони, решітка для сушіння речей, штучна ялинка, новорічні прикраси, фритюрниця, шафа, магнітофон, світильник, столик. 05 травня 2017 року [PERSON] вимушено залишила житлове приміщення за адресою [ADDRESS] через постійні конфлікти з незаконно призначеною ігуменею [PERSON] і незаконні дії Владики [PERSON] . Про те, що керівницею спільноти створено нестерпні умови перебування відповідачка-позивачка і сестри повідомляли місцевого єпископа та Синод єпископів УГКЦ. З 01 лютого 2018 року та протягом всього часу відповідачка-позивачка разом з іншими сестрами монашої спільноти робила неодноразові спроби повернення до місця постійного проживання, однак через заміну замків вільно повернутися не могла, а при розмові було повідомлено, що владика заборонив пускати сестер на територію. 28 серпня 2020 року [PERSON] та 14 монахинь вкотре прибули за місцем проживання та реєстрації, однак не було допущені на територію будинку, тому звернули до територіального органу Національної поліції України. Відповідачка-позивачка не має змоги повернутися у житлове приміщення за адресою реєстрації, оскільки ключі від вхідних дверей тільки у позивача-відповідача, у зв`язку з тим вона вимушено тимчасово проживає в різних інших місцях. 24 листопада 2020 року судом зареєстровано відзив на зустрічну позовну заяву, поданий представником позивача-відповідача, адвокатом Ходюк К. М., яка посилається на те, що рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на будівлю по [ADDRESS] від 14 вересня 1999 року, монастирю Св. Теодора Студита, який пізніше перейменований в релігійну організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», передано у власність вказану будівлю саме для культових потреб монастиря. Культова будівля релігійної організації спеціально призначена для задоволення релігійних потреб громадян: проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших і практики відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації. Звертає увагу, що будівлі монастиря не є житловими спорудами, а являють собою цілісний монастирський комплекс, що складається з келій і храму, які є нероздільними, про що виразно свідчить технічна документація монастиря. Таким чином, приміщення, з якого позивач-відповідач просить виселити [PERSON] не можна розглядати в контексті «концепції житла» у світлі принципів ст. 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод. Спеціальні місця, в яких проживають черниці називаються келіями, які є, насамперед місцем молитви. Проживання черниць в будівлі монастиря є складовою внутрішніх настанов чернечої інституції. Покликається на те, що покинувши монастир в смт Великі Бірки у 2017 році, позивачка постійно проживала за адресою [ADDRESS] , що спростовує твердження відповідачки-позивачки про те, що вона не має іншого постійного житла та те, що спірне житло є її єдиним житлом. Представник позивача-відповідача вважає, що [PERSON] мала сервітут на право користування житлом, який припинився на підставі пунктів 2 та 4 частини першої статті 406 ЦК України, у зв`язку із відмовою відповідачки-позивачки та припинення обставин, які стали підставою для встановлення сервітуту. Наголошує, що діями [PERSON] порушується право власності позивача-відповідача володіти та розпоряджатися своїм майном. Підставою для вселення до монастиря (келії) в [ADDRESS] стало прийняття відповідачки-позивачки до монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці та набуття чернечого (монашого) стану. [PERSON] 05 травня 2017 року (після церковно-канонічної ліквідації 27 квітня 2017 року згаданого монастиря), вчинила власні добровільні вольові дії щодо виселення з монастиря, з чого можна зробити висновок, що в цей період вона мала право користування чужим майном на правах особистого строкового сервітуту, який виник на підставі усного договору з відповідачем, обумовленого метою його функціонування та прийняття позивача в монахині. Власною поведінкою у виді виселення з келії монастиря на добровільній основі, відповідачка-позивачка вчинила дії, з якими пов`язується припинення права користування чужим майном. Звертає увагу, що на підставі декрету архієпископа і митрополита Тернопільсько-Зборівського про звільнення з монаршого стану від 22 жовтня 2020 року [PERSON] звільнено з монаршого стану, що ще раз підтверджує про відсутність підстав для проживання в монастирі. Наголошує, що на цей час, [PERSON] не є членом жодної монашої спільноти УГКЦ, в тому числі і не є членом Свято-Благовіщенської монашої спільноти в смт Великі Бірки, яка на цей час діє в будинку. Представник позивача-відповідача зазначає, що відповідачка-позивачка маніпулює поняттям «приписки», зазначеним у кан. 913 ККСУ, оскільки воно означає набуття членства та належності до певного інституту, а не фіксацію місця проживання. 07 грудня 2020 року представником відповідачки-позивачки [PERSON] , адвокатом Осадчук С. С. суду подано відповідь на відзив на зустрічний позов. У ній вона зазначила, що посилання на рішення Великобірківської селищної ради №133 від 08 липня 1999 року, у пункті 1 якого вказано «для культових потреб монастиря» не є тотожним поняттю культова будівля. Будинкова книга, в якій проведено записи реєстрації місця проживання велася тільки стосовно і для житлових будинків та квартир, а не для культових будівель. Некоректним вважає зазначення, що [PERSON] виключена з колишнього монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці, оскільки, юридично немає і не було теперішнього чи колишнього монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці. Згідно грамоти від 14 червня 1999 року йдеться про монашу спільноту. Грамота 2004 року благословляє заснований жіночий монастир. Обидва документи не є підставою для реєстрації релігійної організації монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці. Вважає недопустимим і неналежним доказом Декрет вих. № 458/2020 від 22 жовтня 2020 року про звільнення з монашого стану монахині [PERSON] , так як, щоб визначити його законність щодо змісту та форми, необхідно втручатися в сферу канонічного права; виданий він після пред`явлення позову; може бути оскаржений; не підтверджує тотожність особи, яку звільнено з монашого стану з особою позивачки за зустрічним позовом у встановленому законом порядку; має місце звільнення з членства не зареєстрованої ні у канонічному, ні у цивільно-правовому порядку релігійної організації. Звертає увагу, що вселення [PERSON] проводилося з дозволу і на умовах, визначених тодішнім керівником [PERSON] . Вселення та реєстрація здійснено без будь-яких обмежень на довічно. [PERSON] користується окремою житловою кімнатою, в якій обстановку здійснювала на свій смак та можливості. Дуже багато речей привезла з дому, де проживала до того, окремі речі - персональні дарунки меценатів та жертводавців. Вважає, що аморальною, нехристиянською є поведінка позивача-відповідача, який своїми діями доводить до стану особи без визначеного місця проживання [PERSON] - жінку, що понад 17 років свого життя власною працею долучилася до розбудови та благоустрою будинку, в якому зареєстрована, та в якому з дня заселення облаштувала собі кімнату-домівку. 14 грудня 2020 року судом зареєстровано заперечення адвоката Ходюк К. М. на відповідь на відзив на зустрічний позов. У ньому представник позивача-відповідача, окрім положень, зазначених у раніше поданих заявах по суті, заперечила твердження представника відповідача-позивача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] 25 серпня 2003 року набула постійне місце проживання у спірному приміщенні. Згідно записів у будинковій книзі прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON] за вказаною адресою з 28 вересня 2011 року. Підставою користування майном було перебування [PERSON] в членах монастиря. Оскільки обставини, згідно яких надавалося у користування приміщення припинилися, особа втрачає право на користування майном, яке належить на праві власності позивачу-відповідачу. Позиція представника [PERSON] про те, що «вселення та реєстрація здійснено без будь-яких обмежень на довічно» вважає не підтвердженою, враховуючи наявні докази в матеріалах справи, та ґрунтується на припущеннях. Окрім того, таке твердження суперечить церковному законодавству, тобто ККСЦ, який передбачає, що особа може бути видалена (канони 497-498), відпущена з монастиря (канони 499-500) або ж сама добровільно може його покинути (канони 492-493). Таким чином, особа може проживати у монастирі лише в тому часі, коли є його членом. Вважає зустрічний позов намаганням позивача «вселитися» до монастиря є спробою захоплення колишніми членами ліквідованого монастиря. Перебування (незаконне проживання) в будівлі монастиря осіб, які не належать до цього монастиря, суперечить внутрішньо церковним правилам, є перешкодою в діяльності монастиря та порушує права монастиря, як власника будівлі. 12 жовтня 2020 року представником позивача-відповідача оформлено заяву про уточнення позовних вимоги, у якій вона зазначила про те, що предмет позову «визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням», а не «визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням». 05 січня 2021 року відповідачка-позивачка подала заперечення, у якому зазначила, що заяву про уточнення позовних вимог нею отримано 21 грудня 2021 року, просила відмовити у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог та повернути її позивачу. Також вона подала відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якому зазначила, що зміни формулювання предмета позову з «житлове приміщення» на «приміщення» не змінюють його правового статусу, як і не впливають на правовідносини сторін з приводу користування житловим приміщенням. Окрім цього, вона подала заяву про зміну предмета зустрічного позову, у якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням площею 11,6 кв.м., позначене в інвентарній справі під № 128, розташоване на ІІ поверсі, за адресою [ADDRESS] шляхом надання [PERSON] постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення в будинку [ADDRESS] та передачі дублікату ключів від воріт, вхідних дверей та вказаної вище кімнати; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Герчаківської О. Я. від 23 березня 2021 року прийнято справу за позовом релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до провадження та призначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 06 травня 2021 року, без видалення до нарадчої кімнати судом прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом. Ухвалою суду від 06 травня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за первісним позовом релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом [PERSON] (с. [PERSON]) до релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщеннямта призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, адвокат Ходюк К. М. підтримала вимоги первісного позову та просила їх задоволити; у задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав, наведених у заявах по суті, які нею подавалися. Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом, адвокат Осадчук С. С. в судовому засіданні щодо задоволення первісного позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримала та просила вимоги [PERSON] (с. [PERSON]) задоволити в повному бсязі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона на даний час є монахинею, проживає в [ADDRESS] . [PERSON] проживала з іншими сестрами до 2017 року. Були певні проблеми і Церква прийняла рішення про реорганізацію монастиря. У травні 2017 року [PERSON] разом з частиною сестер зранку до 10-11 год. винесла свої речі, які були завантажені в буси і [PERSON] добровільно покинула монастир. Тиску на неї ніхто не чинив, ігуменя, навпаки, заохочували, щоб люди примирилися з церквою. З 2017 року до 2020 року [PERSON] не робила спроб повернутися до монастиря. Скільки часу [PERSON] жила у монастирі свідку невідомо, знає, що у монастир остання прийшла у 2003 році з наміром бути монахинею. Свідок бачила, як [PERSON] у червні 2017 року вночі перелізла через огорожу, бо все було закрито. Замки змінили через місяць після того, як люди покинули монастир. Покинути монастир було їхнім спільним рішенням, була сестринська нарада. З 2017 року до 2020 року [PERSON] в монастирі не було, під час візиту у 2020 році особам, які прийшли під двері монастиря відчинила ігуменя, яка їх не впустила через те, що вони не були членами церкви. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона на даний час є монахинею, проживає в селищі Великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області. [PERSON] проживала з ними в монастирі в [ADDRESS] . З приводу подій, які відбувалися в монастирі було прийнято рішення вищої церковної влади. 05 травня 2017 року після оголошення декрету, деякі сестри з ним не погодилися і покинули монастир. Сестри забрали свої речі, ліжка, столи, хоча це було церковне майно. 28 серпня 2020 року вони приїхали великою кількістю та хотіли захопити монастир. Ігуменя тиску на сестер не чинила, вона частіше перебувала у Посічі на Івано-Франківщині. [PERSON] прийшла в монастир у 2003 році, але коли була зареєстрована там свідку невідомо. Прийшла зі світу, була світською дівчиною. Свідок постійно перебуває у монастирі, може на тиждень поїхати до батьків у м. Київ. Свідок бачила особисто, як [PERSON] забирала речі, які є власністю монастиря. Свідок із сестрами працювали, а інші спокійно виїжджали. Протягом місяця, як вони покинули монастир, сестри змінили замки на хвіртці. 28 серпня 2020 року [PERSON] не було впущено до монастиря. Приміщення келії за монахинями не закріплюються, келія де перебувала [PERSON] на даний час пустує. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він є священнослужителем. 04 травня 2017 року йому зателефонував митрополит і сказав поїхати в смт В. Бірки, бо є заява про закриття монастиря на реорганізацію через об`явлення сестри [PERSON] , які не мали надприродного походження. Було запропоновано сестрам залишитися або бути в інших умовах. 17-18 сестер виявили бажання поїхати. Звечора сестер не було, але зранку вони з`явилися, зі слів присутніх сестер - добиралися через мур. 05 травня 2017 року після літургії сестри відкрили браму, заїхали дві вантажівки, почали виносити речі з келій. Вкінці всі спільно помолилися, потім більшість обнялися і поїхали. Після від`їзду сестри мали б перебувати у Посічі на Івано-Франківщині чи у [PERSON] , але чи там вони перебували свідку невідомо. Про повернення [PERSON] до монастиря свідку також невідомо нічого. Особисто він її не знає, ззовні може впізнати. Після пред`явлення фото свідок упізнав [PERSON] Свідок [PERSON] показала, що вона знайома з [PERSON] з літа 2003 року, в 2011 році остання була зареєстрована у спірному будинку. З кінця травня 1997 року по вересень 2000 року свідок виконувала обов`язки керівника спільноти, що знаходилась по [ADDRESS] . Це приміщення потребувало ремонту, а тому спільними силами сестер, родичів, знайомих вдалося добудувати його та облаштувати монастир. [PERSON] прийшла в монастир після навчання в інституті та допомагала в бухгалтерії, працювала в швейній майстерні. 05 травня 2017 року вона вимушено покинула місце проживання, оскільки у 2016 році керівництво монастиря було змінене, сестер оголосили психічно хворими, запрошували психолога, пропонували реабілітацію, а тому проживати в таких умовах було неможливо. [PERSON] неодноразово робила спроби прийти в монастир, в тому числі і зі сторони [ADDRESS] , що по сусідству з [ADDRESS] . 28 серпня 2020 року [PERSON] з іншими сестрами знову робила спробу пройти в монастир, але її не впустили, була викликана поліція. На думку свідка [PERSON] поселилася в монастирі по [ADDRESS] довічно, при поселенні не ставилося умови стати монахинею, в монастирі можуть проживати особи, які не є монахинями. Свідку відомо, що з 2017 року [PERSON] через неможливість проживати у монастирі змушена проживати у різних місцях, у добродіїв знайомих. Допитана як свідок [PERSON] показала, що добре знає [PERSON] , у 2003 році разом вселилися у приміщення по [ADDRESS] . Власник будівлі не ставив жодних умов, монарший стан не був умовою проживання у приміщенні монастиря. [PERSON] не має іншого місця реєстрації, по [ADDRESS] її зареєстрували у 2011 році. Заробітної плати свідок не отримувала, але доступ до коштів мала - пожертви, з яких особисто користала. [PERSON] допомагала влаштувати життя монастиря, працювала в бухгалтерії. Однаку 2016 році було призначено нового керівника монастиря - [PERSON] , яка не дбала про життя сестер, чинився дуже сильний психологічний тиск, нав`язувались правила, які були неприйнятними, трьох сестер відправили до іншої спільноти, а тому [PERSON] мала страх. На початку травня 2017 року вона були на території монастиря по [ADDRESS] з [PERSON] , чи забирала особисті речі остання свідок не бачила і в цьому не допомагала. Свідку відомо, що в келії [PERSON] залишилися шафа, стіл, штори, світильник. Через місяць змінили всі ключі. Своє місце проживання [PERSON] залишала монастир не добровільно, а вимушено, свої особисті речі вона не забрала, щоб повернутися, але через місяць замки було змінено, а тому неодноразові спроби повернутися були даремними. Свідок на даний час зареєстрована по [ADDRESS] , що по сусідству із монастирем. Допитаний у судовому засідання свідок [PERSON] , суду показав, що він був присутній 28 серпня 2020 року в смт В. Бірки, тоді, коли [PERSON] намагалася потрапити до місця реєстрації. 28 серпня 2020 року він разом із [PERSON] приїхав до приміщення монастиря, де одна із сестер постукала в двері, їм відчинили, однак сказали, що потрібно отримати згоду, але оскільки в подальшому ніхто їх сестер не впустив, то для належної фіксації таких дій викликали працівників поліції. Свідок спілкується з [PERSON] , вона раніше також пробувала потрапити на територію монастиря, але це трактували як вивідання інформації чи якісь інші дії. [PERSON] говорила, що має речі в монастирі і хоче їх повернути. Свідок [PERSON] показав, що він працював з 1994 року до 2006 головою Великобірківської селищної ради. За його каденції, селищна рада вирішила передати приміщення по [ADDRESS] монастирю у власність у відповідь на звернення ігумена [PERSON] . За час проживання сестри покращили майно, працювали своїми руками та самі створили його в тому вигляді, в якому приміщення є зараз. Практично всі сестри, які перебували в монастирі були там зареєстровані селищною радою. Він був свідком того, що 28 серпня 2020 року сестри намагалися зайти до монастиря, але їх не впустили, викликалася поліція. Про інші спроби чув, але не бачив. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він був свідком, як 28 серпня 2020 року [PERSON] з іншими сестрами намагалася повернутися в монастир, за місцем своєї реєстрації, однак їй було відмовлено. Вони подзвонили, попросили відкрити браму, їм сказали почекати і на тому все. Чекали 2-3 год., викликали працівників поліції. Свідок знайомий із [PERSON] , оскільки часто допомагав у монастирі із будівництвом. [PERSON] проживає у різних людей - в знайомих, добродіїв, їздила додому у Коломию . Допитаний як свідок [PERSON] суду показав, що він є керівником підприємства та з 2006 року допомагає сестрам монахиням монастиря. У 2017 році допомагав вивозити речі отця [PERSON] , бо потрібно було звільнити келію. Йому відомо, що коли сталася певна ситуація і сестри не могли проживати у монастирі, його сестра, яка була у спільноті з [PERSON] просила його забрати речі автомобілем. Про те, що у травні 2017 року сестри покинули монастир свідку нічого невідомо. Свідок був свідком того, як сестри стояли під брамою монастиря, дзвонили, однак їм не відкривали, тому повернулися назад. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що 28 серпня 2020 року знаходився в смт В. Бірки біля приміщення монастиря, адреси не знає, там була група людей, однією з яких була [PERSON] . Йому зателефонувала [PERSON] і попросила приїхати. Люди хотіли відкрити браму ключем, але їм не вдалося. Згодом до них вийшли та сказали зачекати. Люди чекали довго, браму їм так і не відкрили, викликали поліцію. Свідок зрозумів, що там зібралися люди, які там зареєстровані і проживали в приміщенні, вони мали паспорти і показували приписку, проводилася відео зйомка. Монастир ніхто не захоплював, був зафіксований факт не допуску у приміщення. Про інші спроби зайти в приміщення свідку невідомо. Особисто [PERSON] свідок не передавав кошти, однак багато і неодноразово допомагав спільноті в якій вона перебувала. Допитаний як свідок [PERSON] суду показав, що 28 серпня 2020 року знаходився у смт В. Бірки і бачив як біля будівлі. [PERSON] та близько 20 інших людей хотіли потрапити в приміщення. Вийшла жінка, сказала почекати, однак вона не повернулася впродовж 3 чи більше годин та людей на територію не пустили, тоді була викликана поліції. Хто робив спробу відкрити браму, свідок не пригадує, але все відбувалося мирно і спокійно. З [PERSON] знайомий 3-4 роки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з [PERSON] вона знайома з 2003 року, коли та прийшла проживати в [ADDRESS] . Це хороша і покірна особа, яка мала освіту бухгалтера, а тому виконувала роботу по бухгалтерії, працювала у швейній, вкладала особисту працю, щоб добудувати монастир. У 2016 року до монастиря прийшов новий керівник, а тому [PERSON] не змогла прийняти нових правил, їй не дозволяли перебувати у приміщенні нормально харчуватися, користуватися холодильником без дозволу. У 2017 році [PERSON] вирішила тимчасово залишити монастир, а після повернення замки брами були поміняні. [PERSON] не змогла пройти до місця проживання, що було її єдиним житлом, а тому з того часу проживала у свідка і в інших добродіїв. У приміщення на [ADDRESS] [PERSON] прийшла проживати у 2003 році на умовах довічного там перебування, проживала з дозволу керівництва, умови, що потрібно мати монаший стан не було. Свідку відомо що [PERSON] намагалася повернутися в приміщення монастиря, де залишилася частина її речей, однак їй не дозволили зайти. [PERSON] проживала на другому поверсі, справа від бібліотеки, номеру і корпусу свідок не пригадує. 28 серпня 2020 року свідок з іншими сестрами прийшла до приміщення монастиря та особисто намагалася відкрити ключем браму, [PERSON] стояла разом з усіма, однак після трьох годин очікування ніхто брами не відчинив і не впустив сестер. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Згідно статуту Монастиря св. Теодора Студита від 1994 року із змінами від 26 березня 1996 року монастир св. Теодора Студита, це релігійна спільнота монахів Студитського уставу. Грамотою від 03 травня 1997 року монастир св. Теодора Студита найменував ієромонаха [PERSON] ([PERSON]) ігуменом монастиря св. Теодора Студита в с. Колодіївка Підволочиського р-ну Тернопільської обл. і надано йому всі права Намісника. Грамотою від 14 червня 1999 року єпископ Тернопільський [PERSON] заснував монашу жіночу спільноту Введення в храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт Великі Бірки Тернопільської Єпархії. Відповідно до рішення Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133 сесія селищної ради вирішила передати безоплатно монастирю св. Теодора Студита нерухоме майно згідно додатком за адресою: [ADDRESS] для культових потреб монастиря. Як вбачається з акту передачі комунального майна від 29 липня 1999 року за адресою: [ADDRESS] , Великобірківський сільський голова передав, а ієромонах Григорій Планчак від імені монастиря св. Теодора Студита прийняв будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , допоміжні споруди, інженерні комунікації. Згідно Свідоцтва про право власності на будівлі від 14 вересня 1999 року об`єкт в [ADDRESS] дійсно належить монастирю св. Теодора Студита на праві колективної власності та складається з чотирьох будівель. Як видно з реєстраційного напису, будівлі зареєстровано в Тернопільському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 92 від 14 вересня 1999 року. Згідно грамоти, єпископ Тернопільсько-Зборівської Єпархії [PERSON] благословляє заснований отцем Ігуменом [PERSON] у смт Великих Бірках Монастиря Введення в Храм Пресвятої нашої Богородиці і Приснодіви Марії в 2004 році. Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 15 липня 2005 року виготовлено інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в храм [ADDRESS] . Складається з будівлі Монастиря позначеного літерою «А», трапезної позначеної літерою «Б», швейної майстерні, позначеної літерою «З», пожводойми позначеної літерою «К» огорожі та відмостки. В житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «А» значаться келії на першому поверсі позначені цифрами 5, 7, 8, 11, 22, 24, 26, 27, 30, 32, 34, 35, 37 та на другому поверсі позначені цифрами - 7, 8, 12, 15, 16, 20, 21, 27, 28, 32, 33, 40, 41, 42, 43, наявні санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня. В житловому будинку з нежитловими приміщеннями під літерою «Б» значаться келія позначена цифрою 7 та 3 (2 поверх), ванна, вбиральня, трапезна. Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» зареєстрована як юридична особа, Ідентифікаційни код №24620256, засновник - релігійна організація «Тернопільсько-Зборівська Архиєпархія Української Греко-Католицької Церкви», відомості про юридичну особу включено 15 травня 2007 року, про що свідчить витяг з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як вбачається з будинкової книги будинку [ADDRESS] , місце проживання [PERSON] зареєстровано у вказаному будинку з 28 вересня 2011 року. Зі змісту декрету від 27 квітня 2017 року № ВА 17/162 слідує, що Верховний Архієпископ Києво- Галицький Української Греко-Католицької Церкви Святослав постановив закрити Монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці що в смт Великих Бірках Тернопільського району та всі залежні монастирі. Декрет виданий з огляду на систематичні порушення монашої дисципліни, монарших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального єпископа та Верховного Архиєпископа УГКЦ, а також діям поодиноких членів, що створило суперечливий Богопосвяченому життю стан, а мирянам завдало значних фізичних, психічних і духовних наслідків. Згідно протоколу с. Теодозія мон. Теодосія [PERSON] від 06 травня 2017 року повідомила Управління Тернопільсько-Зборівської єпархії УГКЦ 09 травня 2017 року про те, що 05 травня 2017 року, сестри, в тому числі [PERSON] особисто взявши документи і речі приватного вжитку, залишили монастир. Листом від 09 травня 2017 року м. Теодосія [PERSON] повідомила архієпископу і митрополиту Тернопільсько-Зборівському [PERSON] про ситуацію, яка склалася в монастирі Введення в Храм Пресвятої Богородиці. Повідомила, що монахині, серед яких [PERSON] , від самого початку призначення її ігуменею виражали непослух, бунтувалися проти розпоряджень, вибірково їх виконували, ігнорували нею і багато речей робили по власній волі. Це створювали у монастирі атмосферу постійного підбурення до непослуху ігумені. 05 травня 2017 року без жодного дозволу сестри виїхали з монастиря, не погодилися на жодну духовну віднову чи реабілітацію. Відповідно до статуту релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», який прийнято рішенням загальної ради Монастиря Святого Теодора Судита 19 червня 2017 року, зареєстрований в міністерстві культури, наказ №835 від 31 серпня 2017 року, (далі - Монастир) (попередня назва - монастир Святого Теодора Студита) є релігійною спільнотою монахів що живуть згідно правил східного членства. Монастир входить до ієрархічної структури релігійного об`єднання Української Греко-Католицької Церкви, яка перебуває в єдності з Римським апостольським престолом (п.1.5). Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» є автономним монастирем свого права і підпорядковується Тернопільсько-Зборівському архієпископу і митрополиту УГКЦ згідно кодексу канонів Східних Церков (п.1.9). Монастир, як юридична особа користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, виступати стороною в суді, господарському та третейських судах має право вчиняти будь-які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому статуту (п.1.13). [PERSON] , разом з іншими підписантами зверталася до синоду Єпископів УГКЦ, реколекційний центр Львівської Архиєпархії УГКЦ листом від 04 вересня 2017 року №6/2017, в яких висловлювали незгоду з діями кир [PERSON] , якими він іменував ігуменю с. Теодозію ( [PERSON] ), через те, що цьому не передував вибір. Декретом архієпископа і митрополита Тернопільсько-зборівського кир [PERSON] № 349/2017 від 09 жовтня 2017 року призначено ієросхм. [PERSON] ( [PERSON] ) ігуменом Спасо-Преображенського монастиря Української греко-католицької Церкви терміном від 10 жовтня 2017 року до 09 жовтня 2018 року. 11 жовтня 2017 року проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи з монастир Св. Теодора Студита на «Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ». Також, [PERSON] , разом з іншими підписантами зверталася до владики [PERSON] протосинкела Тернопільсько-Зборівської Архиєпархії листом № 12/2017 від 12 жовтня 2017 року, в якому повідомляли, що вони не бажали жити у постійному виясненні відносин з незаконно призначеною ігуменею, коли при кожній нагоді їх звинувачується в непослусі, скаржилися на великий психологічний тиск в монастирі, відношення до них як бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер. Декретом від 04 червня 2020 року №165/2020 архієпископа і митрополита Тернопільсько-Зборівського [PERSON] останній повідомив, що засновує Святоблаговіщенську монашу спільноту у с. Великі Бірки. Відповідно до заяви начальнику Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28 серпня 2020 року, яку підписала, серед інших, [PERSON] , підписанти зазначають, що вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] і бажають повернутися проживати за цією адресою. Приїхали до будинку, намагалися відкрити браму своїм ключем та виявили, що замки поміняні. Вони подзвонили в двері, до них вийшла [PERSON] . Яка їх не впустила і заявила, що мусить зателефонувати владиці [PERSON] та що вона дасть відповідь через 10 хвилин. Однак, прочекавши годину, зрозуміли, що ніхто не вийде, зателефонували в поліцію. Просять захистити їх права. Відповіддю № 7164/115/5 т.в.о. начальника ТВП ГУНП в Тернопільській області Р. Марківа від 24 вересня 2020 року [PERSON] повідомлено, що її звернення з приводу примусового вселення розглянуто та рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до акту-опитування від 04 вересня 2020 року, комісія Великобірківської сільської ради провела обстеження житла за адресою: [ADDRESS] , в якому перебуває на реєстраційному обліку серед інших [PERSON] , проте впродовж останніх трьох років за місцем своєї реєстрації не проживає, що підтвердили свідки. Як вбачається з довідок виконавчого комітету Великобірківської селищної ради № 954 та 955 від 07 вересня 2020 року, відповідно до акту опитування свідків від 04 вересня 2020 року, серед інших [PERSON] перебуває на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] , але впродовж тривалого часу там не проживають. Згідно довідки курії Тернопільська-Зборівської архиєпархії № 284/2020 від 07 вересня 2020 року [PERSON] (с. [PERSON]) після канонічного закриття монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці ([ADDRESS]) добровільно його покинула і не проживає за вищевказаною адресою від 05 травня 2017 року. Судом досліджено відеозапис, наданий представником відповідача-позивача, на якому зафіксовано події 28 серпня 2020 року. Листом від 20 серпня 2020 року № 236/2020 [PERSON] і митрополит Тернопільсько-Зборівський звернувся до монахині [PERSON] ( [PERSON] ), в якому надав канонічне попередження на один місяць, в якому повідомив, що якщо вона не змінить поведінки, то буде звільнена з монашого стану. Згідно декрету про звільнення з монаршого стану від 22 жовтня 2020 року № 458/2020, архієпископ і митрополит Тернопільсько-Зборівського [PERSON] постановив монахиню [PERSON] ( [PERSON] ) члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці звільнити з монаршого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Виниклий між сторонами спір має місце між власником приміщення на [ADDRESS] , який просить усунути перешкоди йому у користуванні цим майном, та користувачем приміщення [PERSON] , яка з дозволу власника у 2003 році була вселена в приміщення за вищевказаною адресою, з 2011 року - зареєстрована в цьому приміщенні, яке вважає своїм домом та просить не чинити їй перешкод у користуванні житлом де вона зареєстрована. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Таким чином, у цій справі питання про припинення права користування житловим приміщення має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та встановлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла у [PERSON] для того, що забезпечити баланс між захистом права власності та захистом права особи на житло. Щодо тверджень представника позивача-відповідача про те, що приміщення, де зареєстрована [PERSON] не є житловим, а призначене для культових потреб монастиря, то суд звертає увагу на наступне У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житлове приміщення - опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання. ДБН В.2.2-15-2019). Дослідивши технічний паспорт на будівлі по [ADDRESS] , судом встановлено, що у вказаних будівлях наявні приміщення для постійного проживання - келії, облаштовано санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня, тобто інфраструктура для постійного проживання. На те, що спірне приміщення є житлом свідчить і факт реєстрації місця проживання в ньому фізичних осіб. [PERSON] з 2003 року проживає у приміщенні, що знаходиться на [ADDRESS] , де також за згодою власника зареєстрована з 2011 року. Іншого житла у володіння відповідачки-позивачки немає, своїм домом вона вважає [NUMBER], яка розташована на другому поверсі в будинку за вищевказаною адресою, що дає підстави вважати, що [PERSON] має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Відтак, суд дійшов висновку, що сам факт передачі спірного приміщення для культових потреб монастиря не забороняє власнику облаштовувати в будівлі житлові приміщення придатні для постійного проживання, що як слідує з технічного паспорту на будівлі по [ADDRESS] було зроблено в спосіб облаштування келій, в одній із яких протягом тривалого часу проживала відповідачка-позивачка. Щодо питання щодо припинення сервітуту у зв`язку із відмовою від нього особи, в інтересах якої він встановлений, на що покликається представник позивача-відповідача, то суд виходить із такого. Позивач за первісним позовом стверджує, що право користування будинком (сервітут) у [PERSON] припинився, серед іншого, на підставі пункту 2 частини першої статті 406 ЦК України, у зв`язку із відмовою від нього особи, в інтересах якої встановлений. Звертає увагу, що [PERSON] припинила проживати 05 травня 2017 року, вчинивши власні добровільні вольові дії щодо виселення з монастиря. Власною поведінкою у виді виселення з приміщення монастиря на добровільній основі, яку можна розцінити як односторонній правочин, відповідач вчинила дії, з якими пов`язується припинення права користування чужим житлом. Покликається в тому числі і на відеозапис події добровільного залишення монастиря частиною монахинь, що був вчинений 05 травня 2017 року. Водночас, судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] не втратила інтересу до житла, в якому має зареєстроване місце проживання, вона неодноразово намагалася повернутися до свого місця проживання, однак їй у цьому відмовляли, а тому 28 серпня 2020 року відповідачка-позивачка з іншими особами прийшли до брами монастиря та намагалися потрапити на територію по [ADDRESS] мирним шляхом. Для того, щоб зафіксувати обставини перешкоджання у доступі до приміщення було викликано працівників поліції. Такі дії позивач-відповідач розцінив, як спробу захоплення монастиря, що є хибною думкою, адже [PERSON] та інші особи не вчиняли будь-яких протиправних дій, не намагалися силою потрапити за стіни монастиря та встановити контроль над приміщенням, що могло б характеризувати їх дії, як захоплення. Присутні 28 серпня 2020 року особи в мирний спосіб мали намір зайти на територію по [ADDRESS] до будівлі, де мають зареєстроване місце проживання, у чому їм було відмовлено, що також зафіксовано приїздом працівників поліції. Відеозапис, на який покликається адвокат Ходюк К. М., обгрунтовуючи добровільність залишення монастиря [PERSON] , суд відхилає як належний та допустимий доказ, оскільки на цьому відео не зафіксовано [PERSON] , її речі чи факт добровільності залишення відповідачкою-позивачкою місця свого проживання по [ADDRESS] Пунктом 2 частини 1 статті 406 ЦК України передбачено, сервітут може бути припинений у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Разом з тим, дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що належні, достовірні достатні та допустимі докази, які б свідчили про те, що [PERSON] відмовилася від сервітуту на право користування приміщенням по [ADDRESS] матеріали справи не містять. Так, як встановлено судом із показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснень представника [PERSON] , письмових звернень від 04 вересня 2017 року та від 12 жовтня 2017 року, причиною залишення відповідачкою за первісним позов приміщення по [ADDRESS] була конфліктна ситуація між монахинями та ігуменею [PERSON] , що змусило [PERSON] тимчасово покинути місце свого проживання. Неодноразові спроби повернутися в житло виявилися безрезультатними, адже всі замки поміняли, встановили огорожу, через що відповідачка-позивачка проживала в різних місцях, оскільки іншого житла в неї немає. Заміна замків змінено на брамі та в приміщенні по [ADDRESS] трактується судом, як свідомі дії позивача-відповідача ще з 2017 року не допускати [PERSON] у вказане спірне приміщення. Також, як слідує із пояснень сторін, показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших, дослідженого відеозапису та звернень в поліцію, в 2020 році [PERSON] намагалася повернутися проживати у спірне приміщення, однак, не змогла цього зробити через перешкоди з боку осіб, які там проживали. Всі ці обставини в сукупності свідчать про те, що [PERSON] не втратила інтерес до спірного житла та свідомо не відмовлялася від сервітуту на право користування приміщенням. Щодо втрати користування житлом у зв`язку із припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, суд встановив наступне. Позивач за первісним позовом покликається на те, що право користування будинком у [PERSON] виникло на підставі прийняття її в монахині Монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці. У зв`язку із тим, що позивачку виключено з числа членів монастиря через його церковну ліквідацію, не набуття членства в жодному канонічному чернечому інституті (монастирі) УГКЦ та звільнення її з чернечого стану, припинився сервітут на право користування житловим приміщенням. Відповідач за первісним позовом, заперечуючи проти позову, покликається на те, що [PERSON] вселилася з волі власника у спірне приміщення на довічно для проживання, та таке проживання не пов`язане з будь-якими умовами. Відповідачка-позивачка вселилася як фізична особа, не будучи монахинею. Проживаючи в спільноті, [PERSON] могла взагалі не набути такого стану, але такий стан відповідачка-позивачка набула. Декрет про звільнення з монашого стану монахині [PERSON] ) від 22 жовтня 2020 року № 458/2020 не може слугувати доказом на підтвердження встановлених в ньому обставин, адже оригіналу цього документу, який адвокат Осадчук С. С. поставила під сумнів, суду не було надано. Отож, суду не надано доказів, що при вселенні [PERSON] до монастиря її проживання там обмежувалося будь-якими конкретними та чіткими умовами, які міг би перевірити суд, та недотримання яких призводило б до втрати права користування житловим приміщенням, а також те, що такі умови погоджувалися із [PERSON] . Сам факт створення та ліквідація монастирської спільноти, виключення з числа членів монастиря чи звільнення із монашого стану не має правового значення для справи, без доведення факту, що саме ці обставини стали умовою для вселення [PERSON] в приміщення та такі умови доводилися до її відома при вселенні і вона на них погодилася. В іншому випадку, це б суперечила принципу правової визначеності. Щодо дотримання балансу між захистом права власності позивача та права користування на предмет їх пропорційності втручання у право на житло. Як зазначено вище, питання про припинення права користування житловим приміщення має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та встановлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Крім того, необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, права відповідача. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), пункт 60). Як установлено судом, [PERSON] в 2003 році вселилася у спірне приміщення з дозволу власника, докладала свої зусилля для його облаштування, іншого житла не має, що дає підстави вважати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Відтак, суд дійшов висновку про те, що при позбавленні відповідачки-позивачки житла, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача-відповідача, який не довів необхідність позбавляти [PERSON] права користування спірним приміщенням, адже проживання там останньої не позбавляє власника права володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке належить монастирю, та інтересами відповідачки-позивачки, яка зареєстрована та протягом тривалого часу користуються спірним житлом на законних підставах, не втратила інтерес до нього та має обґрунтовані очікування на подальше користування цим житлом. Відтак, встановивши обставини справи та проаналізувавши надані докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні первісного позову релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням слід відмовити. Щодо зустрічного позову про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. [PERSON] просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , покликаючись на те, що через дії позивача-відповідача вона позбавлена права користуватися приміщенням. Відповідач за зустрічним позовом заперечив проти позову з тих підстав, що будівля є культовою, не призначеною для проживання а також на те, що [PERSON] втратила право користування приміщенням у зв`язку із припиненням сервітуту. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Оскільки судом під час розгляду справи встановлено, що відповідачка-позивачка не втратила право на користування житлом, фактично на даний час у спірному будинку не проживає через не допуск її уповноваженою особою власника монастиря, зокрема, це підтверджується показами свідків, зверненням в поліцію, відеозаписом за 28 серпня 2020 року, а також [PERSON] не має можливості потрапити до житла, де зареєстрована через змінені вхідні замки, тому вимоги останньої про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягають задоволенню частково. Як з`ясувалося в ході розгляду справи, відповідачка-позивачка проживала у келії на другому поверсі, справа від бібліотеки, з часу її відсутності це приміщення ніким не заселене, а тому право [PERSON] га житло підлягає відновленню шляхом надання права безперешкодного доступу до келії. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням - відмовити. Зустрічний позов [PERSON] (с. [PERSON]) до релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - задовольнити частково. Зобов`язати релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди [PERSON] у користуванні приміщенням, що знаходиться на [ADDRESS] , надавши [PERSON] право безперешкодного доступу до келії площею 11,6 кв. м., яка розташована на другому поверсі та позначена в інвентарній справі під № 28 будови літери «А», за адресою: [ADDRESS] . Щодо решти вимог зустрічного позову, то суд вважає, що такий спосіб задоволення позовних вимог [PERSON] буде співмірним із порушеним правом позивачки-відповідачки. В силу ст. 141 ЦПК України, понесені витрати зі сплати судового збору, покладаються на сторони. На підставі наведеного,

Outcome: partial