Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач у липні 2021 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що він та [PERSON] уклали Договір застави від 19.04.2001 року, який посвідчений державним нотаріусом Тростянецької районної державної нотаріальної контори Гребіник О.Д. та зареєстровано в реєстрі за №1006. Відповідно до пунктів 1, 2 указаного договору [PERSON] позичила у [PERSON] гроші у сумі 10000 грн. та зобов`язалася повернути готівкою у строк до 19.04.2006 року. За умовами договору застави від 19.04.2001 року з метою забезпечення виконання цього зобов`язання відповідачка [PERSON] передала позивачу [PERSON] в заставу земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 4,786 гектарів, яка розташована на території Станівської сільської ради Тростянецького району, яка відповідачці належить на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 11.04.2001 року Станівською сільською радою та зареєстрованого за №20, яку сторони оцінили в сумі 32 367 грн. Державним нотаріусом Тростянецької державної контори Гребіник О.Д. 19 квітня 2001 року на підставі статті 54 Закону України «Про державний нотаріат» у зв`язку із посвідченням Договору застави між позивачем та відповідачкою було накладено заборону відчуження вказаної в договорі земельної ділянки наперед до закінчення договору застави. Позивач стверджує, що [PERSON] до теперішнього часу умови договору позики не виконала, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернула. Після настання строку повернення позики позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідачки із проханням та із вимогою повернути йому кошти, які вона в нього позичила, але відповідачка протягом цих років просила зачекати повернення боргу з її боку через її тяжкий матеріальний стан та скрутне фінансове становище, адже позивач користується її земельною ділянкою. На сьогодні родина позивача також перебуває у складних життєвих умовах та має скрутне матеріальне становище і позивач більше не має можливості чекати від [PERSON] повернення боргу. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд звернути стягнення на предмет застави - земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,786 гектарів, яка розташована на території Станівської сільської ради Тростянецького району та належить на праві власності [PERSON] , шляхом визнання за ним права власності на цю земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості за договором позики в сумі 62721,87 грн., з яких сума позики 10000 грн., інфляційне збільшення суми боргу 48167,62 грн. (за період з 19.04.2006 по 23.06.2021), 3 % річних від простроченої суми 4554,25 грн. за 5545 днів прострочення з 19.04.2006 по 23.06.2021. Стислий виклад позиції відповідача Відповідачка та її представник адвокат Анацький О.В. у судовому засіданні заперечили проти позову, просили відмовити у його задоволенні, письмовий відзив на позов не надано. [PERSON] заперечила факт укладення з [PERSON] договору позики та отримання від нього коштів в сумі 10000 грн., тому вважала безпідставним твердження позивача про те, що вона має йому повернути указані кошти, яких не отримувала від нього. Також відповідачка стверджувала, що підпис у договорі застави від 19.04.2001 року їй не належить, вона указаний договір не підписувала, в ньому відсутнє біля підпису її прізвище. [PERSON] вказала, що була кумою покійного нині батька позивача, підтримувала відносини з родиною позивача і склала заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку [PERSON] , якому надала її в користування, оскільки сама її не в змозі була обробляти. [PERSON] вказала, що була у 2001 році у нотаріуса саме у зв`язку із складенням заповіту, про договір позики та застави їй до моменту звернення [PERSON] до суду нічого відомо не було. Представник позивачки Анацький О.В. посилався на те, що позивачем не доведено укладення з [PERSON] договору позики, тобто існування основного договору. Посилання у договорі застави на нього, не може засвідчувати факт передачі грошових коштів. Розписка відсутня про передачу та отримання грошових коштів сторонами. Відповідно до статті 374 ЦК УРСР договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Крім того, представник відповідачки подав заяву про застосування строку позовної давності, вважаючи, що указаний строк позивачем пропущено, оскільки з таким позовом [PERSON] міг звернутись до суду протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого зобов`язання. Оскільки переривання строку позовної давності не мало місця, тому строк позовної давності закінчився ще у 2009 році. Позивач взагалі до відповідачки не звертався жодного разу з будь-якою вимогою повернення коштів, тим більше у письмовій формі, таким чином він вводить суд в оману, стверджуючи про те, що він враховував скрутне фінансове становище [PERSON] . Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалами суду від 14.07.2021 та 05.08.2021 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. Позивачем 03.08.2021 та 25.08.2021 року надані докази про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 10.09.2021 було прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Протокольною ухвалою суду від 05.10.2021 року за клопотаннями представників сторін було відкладено судовий розгляд. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІV - СМ № 025593, який видано 17 квітня 2001 року, [PERSON] є власницею земельних ділянок загальною площею 4,786 га (у тому числі 3,76 га - рілля), які розташовані на території Станівської сільської ради (нині - територія Тростянецької міської об`єднаної територіальної громади) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16-17). Відповідно до договору застави від 19.04.2001 року (а.с.16), який посвідчено державним нотаріусом Тростянецької районної державної нотаріальної контори Гребіником О.Д., з метою забезпечення виконання зобов`язання, указаного в пунктах 1-3 Договору застави, [PERSON] передала [PERSON] в заставу земельну ділянку розміром 4,786 га розташовану на території Станівської сільської ради, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цю заставу сторони оцінюють в сумі 32367 грн. Термін цього договору визначається терміном дії договору позики (пункт 4, 5, 10 Договору застави). У пунктах 1-3 Договору застави викладено суть забезпеченого заставою зобов`язання, зокрема, вказано, що [PERSON] позичила у [PERSON] гроші в сумі 10000 грн., які зобов`язалась повернути готівкою у строк до 19 квітня 2006 року. Відповідачка заперечила факт укладення з позивачем договору позики та факт отримання від [PERSON] 10000 грн. готівкою в борг. Позивач визнав, що договір позики у письмовому вигляді не укладався і факт передачі коштів борговою розпискою не оформлювався. Позивач стверджує, що з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 19.04.2006 і станом 23.06.2021 борг [PERSON] за договором позики складає 62721,87 грн. Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 22.05.2020 нормативна грошова оцінка земельних ділянок, які належать відповідачці становить 94226 грн. 47 коп. (у тому числі 86772,69 грн. - земельна ділянка площею 3,76 га з кадастровим номером 5925087800:00:003:0771; 3436,64 грн. - земельна ділянка площею 0,4712 га з кадастровим номером 5925087800:00:003:0772; 4017,14 грн. - земельна ділянка площею 0,5549 га з кадастровим номером 5925081200:00:002:1489) (а.с.46-51). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права До спірних правовідносин мають бути застосовані норми ЦК УРСР та Закону України «Про заставу», які діяли станом на 19 квітня 2001 року. Відповідно до приписів статті 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 ЦК УРСР). Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 46 ЦК УРСР передбачено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, що відповідає положенням ЦК УРСР. Відповідно до статті 165 ЦК УРСР боржник повинен виконати зобов`язання в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов`язання. Проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі (стаття 170 ЦК УРСР). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Повертаючись до обставин цієї справи, слід зазначити, що ураховуючи суму позики в розмірі 10000 грн., яку, як стверджує [PERSON] , він передав [PERSON] строком до 19.04.2006 року, такий договір позики відповідно до вимог статті 375 ЦК УРСР мав бути укладений у письмовій формі. Позивач не надав до суду ні оригінал договору позики, укладеного з відповідачкою, ні оригінал розписки [PERSON] про отримання нею в борг грошових коштів від [PERSON] . Отже, позивачем не доведено факт передачі відповідачці коштів в сумі 10000 грн., та як наслідок, не доведено факт укладення договору позики з [PERSON] , який в силу приписів статті 374 ЦК УРСР належить до реальних договорів і вважається укладеним у момент передачі коштів. В обґрунтування існування боргових зобов`язань між сторонами справи позивач посилався лише на Договір застави від 19.04.2001 року. Проте, положення пунктів 1-3 Договору застави від 19.04.2001 року не можна вважати договором позики, оскільки зазначення суті основного зобов`язання забезпеченого заставою є вимогою до змісту договору застави, яка передбачена статтею 12 Закону України «Про заставу» у редакції станом на 19.04.2001 року, якою, зокрема, установлено, що у договорі застави повинно бути зазначено найменування (прізвище, ім`я та по - батькові), місцезнаходження (місце проживання) сторін, суть забезпеченої заставою вимоги, її розмір і строк виконання зобов`язання, опис предмета застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Відповідачка заперечила, крім факту отримання коштів у борг від позивача, також факт підписання нею Договору застави від 19.04.2001 року, при цьому, зазначивши, що не буде подавати клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Разом з тим, Договір застави від 19.04.2001 року не містить достатніх ідентифікуючих даних щодо заставодавця. Зокрема, крім посилання на прізвище, ім`я та по-батькові « [PERSON] » та назви населеного пункту проживання останньої «мешканка с.Станова Тростянецького району» інші ідентифікуючі сторону договору дані відсутні, хоча дані про конкретне місце проживання сторін договору відповідно до статті 12 Закону України «Про заставу» мають бути в ньому зазначені. Крім того, у пункті 7 Договору застави від 19.04.2001 року йдеться про те, що предмет застави (земельна ділянка) належить заставодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 11.04.2001 року Станівською сільською радою та зареєстрованого за № 20. Проте, відповідачці спірні земельні ділянки, на які просить звернути стягнення позивач, належать на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 17.04.2001 року, а не 11.04.2001 року. Викладене у сукупності із запереченнями [PERSON] факту підписання Договору застави від 19.04.2001 року, дає підстави суду для розумного сумніву у тому, що відповідачка є стороною указаного Договору, на який посилається [PERSON] , як на підставу своїх позовних вимог. Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності у відповідачки невиконаного перед ним основного зобов`язання за договором позики, та набуття права на звернення стягнення на предмет застави, що виключає підстави для захисту його прав судом. У контексті обраного позивачем способу захисту на його думку порушених відповідачкою прав також слід зазначити таке. Єдиним способом звернення стягнення на предмет застави відповідно до статей 590, 591 ЦК України та статей 20, 21 Закону України «Про заставу» визначена його реалізація. При цьому не передбачено набуття права власності кредитором на предмет застави при зверненні на нього стягнення. Один з винятків передбачений у статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка визначає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Проте, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36 і 37 Закону суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Крім того, слід врахувати, що позивач по суті всупереч викладеним вище нормам цивільного законодавства просить визнати за ним право власності на спірні земельні ділянки, нормативна грошова оцінка яких (94226 грн. 47 коп.) перевищує розмір нарахованої [PERSON] заборгованості за договором позики (62721,87 грн.), що суперечить визначеним у статті 4 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, до яких належать справедливість, добросовісність та розумність та неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Таким чином, судом не установлено порушення законних прав та інтересів позивача, які б підлягали захисту судом в обраний ним спосіб. Представник відповідачки Анацький О.В. просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Указаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц. Оскільки, розглянувши позов [PERSON] , суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав, а не у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Позивачем [PERSON] при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 942 грн. 26 коп. (а.с. 18, 45). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов задоволенню не підлягає, сума сплаченого позивачем судового збору не може бути йому компенсована. Судові витрати позивача на оплату професійної правничої допомоги адвоката Юшкевич Є.Ю. в сумі 7000 грн. також не підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed