Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - Банк) звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в сумі 27982,66 доларів США (а.с.2-4). Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності (а.с.47). Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного договору від 25 грудня 2006 року за № 2006/13-2.06/1065, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 33534 доларів США та мала сплатити на користь кредитора зазначену суму кредиту із нарахованими відсотками за користування кредитними коштами з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 24 грудня 2026 року. Того ж числа - 25 грудня 2006 року між Банком та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки відповідно №№ 07-15/1320, 07-15/1321 та 07-15/1322 в забезпечення зобов'язань [PERSON] В зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] зобов'язань станом на 30 травня 2017 року заборгованість складає 27982,66 доларів США, яка складається з 23943 доларів США заборгованості за кредитом, 4039,66 доларів США заборгованості по процентам, яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно, а також стягнути витрати на оплату судового збору. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що вважає, що позивач Банк не довів факт одержання кредиту у визначеній договором сумі та валюті, не довів факт отримання позичальником визначеної суми кредиту у визначений договором спосіб, не довів наявність та суму боргу, пропустив строки звернення із позовом до поручителів до суду, а тому вважає, що позовні вимоги Банку є безпідставними та необґрунтованими, що також зазначав у відзиві на позов (а.с.105-108). [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до Банку, за участю третіх осіб на її стороні - [PERSON], [PERSON], [PERSON], який згодом уточнила та доповнила, про визнання недійсними договорів та припинення поруки (а.с.121-129, 154-156), просила Визнати недійсним договір кредиту № 2006/13-2.06/1065 від 25 грудня 2006 року, укладений між Банком та [PERSON], визнати припиненими договори поруки, укладеними кредитором - Банком, позичальником - [PERSON] та поручителями: [PERSON], [PERSON], [PERSON] 25 грудня 2006 року, визнати недійсним іпотечний договір від 25 грудня 2006 року, укладений між Банком та [PERSON], про обтяження майнових прав на незакінчену будівництвом однокімнатну квартирну № 29 загальною площею 40,66 кв.м, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: [ADDRESS] (далі - предмет іпотеки), виключити з Державного реєстру іпотек записи про обтяження майнових прав на предмет іпотеки. Свої зустрічні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вважає, що кредитний договір, на підставі умов якого у сторін по справі виникли правовідносини, є таким, що не відповідає приписам чинного законодавства, а його умови є несправедливими, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту Банк не повідомив споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), договір укладено під впливом омани щодо істотних умов договору, Банк неодноразового без згоди та без належного повідомлення поручителів збільшував процентну ставку, внаслідок чого збільшився загальний обсяг їх відповідальності, та змінивши строк виконання основного зобов'язання позичальника не пред'явив позов до поручителів протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, а тому вважає вимоги до поручителів безпідставними внаслідок припинення договору поруки. Крім того, 25 грудня 2006 року між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки визначено - майнові права на предмет іпотеки, але у той час майнові права не могли бути визначені сторонами у якості предмета іпотеки, а тому позивач [PERSON] вважає, що іпотечний договір укладений сторонами є таким, що суперечить вимогам закону, а тому має бути визнаний недійсним із часу його укладення. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання надали заяви, в яких первісний позов Банку не визнали, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримали, просили розглядати справу за їх відсутності (а.с.118-120, 165-170). Представник Банку надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зустрічні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними виходячи з власних позовних вимог Банку (а.с.138-143, 173-182). У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору від 25 грудня 2006 року за № 2006/13-2.06/1065, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 33534 доларів США та мала сплатити на користь кредитора зазначену суму кредиту із нарахованими відсотками за користування кредитними коштами з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 24 грудня 2026 року. Того ж числа - 25 грудня 2006 року між Банком та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки відповідно №№ 07-15/1320, 07-15/1321 та 07-15/1322 в забезпечення зобов'язань [PERSON] Згідно розрахунку Банку в зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] зобов'язань станом на 30 травня 2017 року заборгованість складає 27982,66 доларів США, яка складається з 23943 доларів США заборгованості за кредитом, 4039,66 доларів США заборгованості по процентам. Також 25 грудня 2006 року між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки визначено - майнові права на предмет іпотеки - на незакінчену будівництвом однокімнатну квартирну № 29 загальною площею 40,66 кв.м, що будується на 5 поверсі будинку за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК). Відповідно до ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК зобов'язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У ст.599 ЦК встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із положеннями ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, відповідно до ст.265 ЦПК України. Згідно із ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, а також відповідно до ст.550 ЦК України сплатити неустойку (штраф, пеню). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Однак, суд враховує, що сторонами по справі укладено кредитний договір на споживчі цілі, тому до правовідносин сторін по справі мають бути застосовані приписи Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог, у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13, положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до п.16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Таким чином, застосування поняття «валютний ризик» можливий між кредитором та боржником у разі, якщо кредит було надано в іноземній валюті. Враховуючи, що частиною 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України заборонено, та відповідно до оспорюваного кредитного договору валютою кредитування є національна валюта України - гривня, правові підстави для застосування коефіцієнта валютного ризику, тобто коефіцієнту відхилення у майбутньому курсу іноземної валюти (долара США) по відношенню до курсу іноземної валюти (долара США) на дату укладання цього договору - законом не передбачені. Частиною 2 ст.548 ЦК України встановлено, що недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Під час укладення та виконання кредитного Договору були порушені права споживача фінансових послуг і кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», тому як перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч сумлінності його слідством є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг - Позичальника. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору, що є способом зловживання правом, є порушенням частини 3 статті 13 ЦК України. Оскільки, згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1 Правил, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, Банк був зобов'язаний: «...перед укладенням кредитного договору надати Споживачу, в письмовій формі, інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, ознайомивши його з умовами кредитування, зокрема: з наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями Споживача; з типами процентних ставок; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; а також зазначити орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань Споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); зазначити варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; та інше, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування...» Згідно з п. 4. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.1, 3.2, 3.3 та 3.4 Правил - «..Банк зобов'язаний був в кредитному договорі, надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань Споживача. Кредитний договір мав містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань Споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил...» Тобто, важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Відповідно до вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, кредитний договір обов'язково має містити вартість кредиту в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Відповідно до Правил в договорі кредиту обов'язково повинні бути зазначені такі дані: - детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки та вартості всіх супутніх послуг; - графік платежів згідно зі строковістю, зазначеною в кредитному договорі,- щомісяця, щокварталу тощо у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг; - сукупна вартість кредиту, зазначена як у процентному виразі, так і в абсолютному значенні у випадку подорожчання кредиту (у грошовому виразі). В даному випадку, розпис загальної вартості кредиту з урахуванням фактичної валюти кредиту та фактично наданими за кредитним договором грошовими коштами відсутній, сторонами чітко не визначена істотна умова договору - ціна (ст. 632 ЦК України). Відповідно до ч. 2 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»: у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Вказані вище приписи законодавства при укладенні договору між сторонами не були дотримані в повному обсязі, чим порушено права відповідача як споживача. На підставі п. 2.4. Правил - «...Банк був зобов'язаний отримати письмове підтвердження Споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією...» Таким чином, у Банка був обов'язок, який виник безпосередньо з актів цивільного законодавства, на підставі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання Банками України інформації Споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 р. N168, та інших законів, надати Споживачу вказану вище інформацію, та ознайомити його з ціною майбутнього Договору, обов'язково, у письмовій формі, для того щоб Споживач мав можливість здійснити свідомий вибір. Банк використав переваги свого становища, порушив принцип рівності сторін, та використав недобросовісну конкуренцію. Оскільки за договором кредиту «...одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредиту встановлений строк та сплатити відсотки. Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двосторонньо зобов'язальним. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов'язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку. До умов кредитного договору належать: об'єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов'язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо. Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Тому в даному випадку, відсутність детального розпису загальної вартості кредиту для споживача унеможливили визначення фактичного подорожчання кредиту, оскільки у кредитному договорі відсутня така істотна умова, як ціна, і Банк фактично призвів позичальника на здійснення правочину, на який за наявності достовірної інформації про всі майбутні витрати за кредитом, вона б ніколи б не погодилась. Зазначена у кредитному договорі ціна не відповідає фактичним діям сторін та суперечить визначеній вартості кредиту, яка зазначена у розрахункових документах про видачу кредитних коштів. За кредитним договором юридичні права й обов'язки сторін - банків та клієнтури - неоднакові. У банку-кредитора - фактично знаходяться всі права, а важливими обов'язками є надання кредитів різних видів та інформування клієнтів про умови кредитування. На клієнті лежать в основному обов'язки: повернути в строк одержаний кредит, сплатити банку проценти за користування кредитом, не ухилятися від банківського контролю, надати і гарантувати наявність забезпечення за договором. Такий же висновок викладений Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 22.10.2014р. по справі №6- 26251св14 про відхилення касаційної скарги ПАТ КБ «Надра» (ухвалою від 19.01.2015р. по справі №6-46847зп14 у допуску до провадження Верховного Суду України справи було відмовлено) - «...відсутність відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту; факт ненадання банком окремого письмового документа з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача; відсутність у наданому розрахунку повної орієнтовної вартості кредиту з проведенням розрахунку поверхово та не зрозуміло для споживача; включення до додаткової угоди положень, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах з наявним дисбалансом зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; відсутність інформації які суми на які рахунки зараховувалися, загалом є підставою для визнання кредитного договору недійсним...» При розрахунках сторін по цій справі Банк на свій розсуд, всупереч умовам договору та вимогам чинного законодавства, незрозуміло для іншої сторони, зараховував грошові кошти переважно на погашення відсотків, а не тіла кредиту. Внаслідок недодержання наведених приписів законодавства щодо надання споживчих кредитів, порушення принципу рівноправності сторін договору, несправедливості умов кредитного договору, стався істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг - Позичальника. А саме, фактично сторони визначили вартість кредитного портфелю у гривні, що підтверджено документами кредитної справи, тобто було видано кредит в сумі 169346,70грн., яка на той час була еквівалентна сумі 33534 доларів США. Еквівалент у валюті було використано задля застосування відсотків за валютними кредитами. Банк цю обставину не заперечує, але не надає суду документи щодо фактичної видачі кредитних коштів. Саме тому на позичальника і не було покладено валютних ризиків. Така угода сторін, щодо визначення та фіксування вартості кредитного портфелю у гривні, цілком відповідає вимогам про надання позичальнику, як слабій стороні договору реальної можливості виконувати договір та розраховувати на одержання співрозмірної вигоди від його виконання. На цей час, відповідно до розрахунків Банку, ним вже одержано від позичальника грошові кошти у сумі, яка значно перевищує надані за кредитом грошові кошти. Відповідно до довідки банку від 30.05.2017р. (додаток до первісного позову п. 17) позичальник станом на 10.10.2012р. (дату останнього платежу) сплатив на користь банку грошові кошти в сумі 30635,55 доларів США, що дорівнює сумі 803264,12 грн (за курсом НБУ станом на 10.05.2018р.). Таким чином, кредитор отримав надлишкові кошти позичальника в сумі 633917,42грн. (803264,12 - 169346,70). Із отриманих грошей Банк зарахував на погашення тіла кредиту 9591,00 доларів США або 251476,02грн. (замість кредиту у сумі 169346,70грн.) та нарахував собі винагороду у розмірі 21044,55 доларів США або 551788,10грн. (за користування кредитними коштами у сумі 169346,70грн.). Фактично, за розрахунками самого банку ним вже безпідставно одержано грошові кошти , сума яких значно перевищує суму, на яку розраховував сам під час укладання кредитного договору. В той же час, наслідки отримання кредиту та платежів на користь банку свідчать, що позичальник витратив значно більшу суму ніж розраховував під час отримання кредиту. Наведені фактичні обставини є підтвердженням порушення принципу рівноправності сторін договору, несправедливості умов кредитного договору, істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг - Позичальника, наслідком чого є визнання такого договору недійсним. Позивач не довів факт одержання кредиту у визначеній договором сумі та валюті, не довів факт отримання позичальником визначеної суми кредиту у визначений договором спосіб, не довів наявність та суму боргу, пропустив строки звернення до поручителів та до суду, а тому його позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, як вбачається із наданих до позову доказів позивача, позичальник припинив виконувати платежі за кредитним договором у жовтні 2012 року. Відповідно до вимог ч.2 ст.1054 ЦК України та ч.2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Кредитор направив позичальнику вимогу щодо дострокового повернення всієї суми кредиту 19.12.2012р., тобто змінив строк виконання основного зобов'язання. До суду Банк звернувся із позовом 18 липня 2017 року. З будь-якими вимогами до поручителів протягом наведеного строку позивач не звертався. За змістом правових позицій Верховного Суду України, висловлених в постановах № 6-190цс14, № 6-616цс15, № 6-1077цс-15, № 6-933цс15, № 6-2056цс15, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов'язання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-190 цс14, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Згідно із приписами статті 559 ЦК України, порука припиняється у випадку зміни зобов'язання без згоди поручителя, якщо внаслідок цього збільшився загальний обсяг його відповідальності, а також у разі, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. В даному випадку, згідно до наданих Банком доказів, він неодноразового без згоди та без належного повідомлення поручителів збільшував процентну ставку, внаслідок чого збільшився загальний обсяг їх відповідальності, та змінивши строк виконання основного зобов'язання позичальника не пред'явив позов до поручителів протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. За наведених обставин вимоги до поручителів є безпідставними внаслідок припинення договору поруки. Щодо оспорюваного іпотечного договору, то суд враховує, що за своєю правовою природою іпотечний договір є похідним від кредитного договору. Предметом іпотеки визначено - майнові права на предмет іпотеки. Статтею 4 Іпотечного договору визначено способи задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки (ст. 4.5 Договору) у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов'язання. (ст.ст. 4.1 та 4.2 Договору). Зміст та розмір Основного зобов'язання визначені ст. 1.3 Договору). За ст.ст.1, 5 закону «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється правилами, визначеними цим законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. На час укладення спірного договору іпотеки ст.5 закону «Про іпотеку» не визначала майнові права предметом іпотеки. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва визначено предметом іпотеки Законом №800-VI від 25 грудня 2008 року, яким було внесено зміни до законодавчих актів, у тому числі до закону «Про іпотеку». У цій справі, спірний договір іпотеки майнових прав на не закінчені будівництвом квартири був укладений 25.12.2006р., тобто у той час коли майнові права не могли бути визначені сторонами у якості предмета іпотеки. За таких обставин Іпотечний договір укладений сторонами по цій справі є таким, що суперечить вимогам закону, а тому має бути визнаний недійсним із часу його укладення. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (ми) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Відповідно ч. 1,ч.6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене, суд вважає первісний позов Банку не підлягаючим задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved