Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2017 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] індустріального технікуму Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та індексації за невчасну виплату заробітної плати, моральної шкоди, а саме: - стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за період відпустки за липень-серпень 2013 року в розмірі 2 959 грн. 26 коп., компенсації та індексації за невчасну виплату заробітної плати загальною сумою 3 078 грн. 40 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн., а всього 7 037 (сім тисяч тридцять сім) гривень 66 копійок та вирішено питання про стягнення судового збору на користь держави у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень. У задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 березня 2017 року було виправлено описку в резолютивній частині рішення суду в частині особи, з якої була стягнуті стягнута заборгованість по заробітній платі, індексація та компенсація втрати частини доходів та моральної шкоди, а саме: судом було стягнуто всі платежі з [PERSON] індустріального технікуму Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет». Не погодившись із рішенням суду, відповідач [PERSON] індустріальний технікум Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову з наступних підстав: - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що за 2013 рік позивачці була нарахована і виплачена заробітна плата у повному обсязі згідно із пунктом 2 статті 48 та пункту 1 статті 51 Бюджетного Кодексу України, - позивачкою був пропущений тримісячний строк звернення до суду, оскільки про порушення свого права вона знала ще у липні 2013 року, а тому вона не може вимагати індексації заробітної плати, - позивачкою не було надано доказів спричинення їй моральної шкоди, Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача [PERSON] індустріального технікуму Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» підтримала доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Представник Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» не зявився у судове засідання, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовою карткою про вручення судової повістки та телефонограмою, яка зареєстрована у журналі телефонограм апеляційного суду. Позивачка заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, позивачку та представника [PERSON] індустріального технікуму Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення з таких підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] індустріальний технікум Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» є відокремленим структурним підрозділом університету без права юридичної особи, але зі збереженням окремих прав фінансово-господарської самостійності, а саме: правом вести самостійний баланс, закріпленням за ним поточного бюджетного рахунку. Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається. Позивачка [PERSON] працює викладачем інформатики та обчислювальної техніки вищої категорії в [PERSON] індустріальному технікумі з 01 серпня 1998 року (а.с. 6-7). 31 серпня 2012 року між Донецьким національним технічним університетом та [PERSON] був укладений Контракт, згідно із яким позивачка була призначена на посаду викладача математики та інформатики [PERSON] індустріального технікуму ДВНЗ «ДонНТУ» на строк з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року (а.с. 126). Пунктами 4.1. і 4.2. Контракту передбачено, що позивачці виплачується посадовий оклад згідно зі штатним розкладом, інші види виплат, передбачені чинним законодавством, а також надається щорічна відпустка тривалістю 56 календарних днів відповідно до чинного законодавства. За умовами Контракту на позивачку, як на педагогічного працівника поширюється законодавство про працю, про освіту, Статут і Правила внутрішнього трудового розпорядку Університету (пункт 1.4.). Згідно із розділом V «Оплата праці» Колективного договору заробітна плата працівникам виплачується за рахунок загального і спеціального фондів фінансування. Відповідно до статті 74 Кодексу Законів про працю України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. З липня по серпень 2013 року позивачка [PERSON] знаходилась у черговій відпустці, що визнається сторонами. Стаття 21 Закону України «Про відпустки» передбачає виплату заробітної плати працівникам за час відпустки. Відповідно до Довідки про доходи №26 від 29 липня 2016 року позивачці [PERSON] за липень - серпень 2013 року було нараховано та виплачено за загальним фондом фінансування 2 966 гривень 76 копійок (а.с. 72). Однак, за цей період часу (липень-серпень 2013 року) заробітна плата позивачці за спеціальним фондом не нараховувалась та не виплачувалась (а.с. 70). Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року із подальшими змінами передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно із Довідкою про доходи №29 від 29 липня 2016 року позивачці за період з червня 2012 року по червень 2013 року нараховувалась заробітна плата за спеціальним фондом у таких розмірах: вересень 2012 року 1 635 гривень 53 копійки, жовтень 2012 року 1 550 гривень 97 копійок, листопад 2012 року 1 294 гривні 10 копійок, грудень 2012 року 1 319 гривень 30 копійок, січень 2013 року -1 424 гривні 51 копійка, лютий 2013 року -1 356 гривень 18 копійок, березень 2013 року 1 751 гривня 87 копійок, квітень 2013 року 2 173 гривні 25 копійок, травень 2013 року 1 756 гривень 72 копійки, червень 2013 року 1 273 гривні 69 копійок, а всього за цей період позивачка отримала 15 536 гривень 12 копійок (а.с. 70). Апеляційний суд погоджується із розрахунком, наданим позивачкою, оскільки він узгоджується з пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, відповідно до якого середньоденна заробітна плата позивачки за спеціальним фондом складає 52 гривні 84 копійки (15 536.12 (заробітна плата отримана за 12 місяців до відпуски) : 294 (календарних днів) = 52.84). Тривалість відпустки складає 56 днів, а тому заробітна плата позивачки за період відпуски дорівнює 2 959 гривень 26 копійок (52.84 х 56 = 2 959.26) (а.с. 77). Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, позивачка повинна була отримати заробітну плату за 56 днів відпустки за липень-серпень 2013 року у розмірі 2 959 гривень 26 копійок. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків їх виплати, то апеляційний суд виходить із наступного. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. У відповідності до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до вказаних норм права підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Оскільки за правилами, визначеними статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс в період невиплати доходу, а позивачка заявила вимогу про нарахування заробітної плати, а не уже нарахованої і не виплаченої заробітної плати, то така вимога задоволенню не підлягає (Правові позиції Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року, від 25 листопада 2015 року). Оскільки позивачка у цій справі відшукує своє право на отримання заробітної плати за період відпустки, яка згідно із Довідкою відповідача №29 від 29 липня 2016 року їй не була нарахована, то апеляційний суд приходить до висновку про те, що права на отримання компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати у позивачки не виникло. Розглядаючи позовні вимоги про індексацію заробітної плати за липень-серпень 2013 року, апеляційний суд виходить із наступного. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачена індексація заробітної плати згідно із чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України Від 24 Грудня 1999 Року №13 «Про практику застосування судами законодавства про Оплату праці» у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. №663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні, починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення Правова позиція Верховного Суду України 6-788цс16 від 16 грудня 2016 року. Заробітна плата за липень-серпень 2013 року позивачці не була нарахована, а тому позивачка не має права на отримання індексації заробітної плати відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки право позивачки на своєчасне отримання заробітної плати було порушено, вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися за захистом своїх порушених прав до суду, що завдавало їй моральних страждань. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року. Враховуючи характер і обсяг моральних страждань позивачки через невиплату заробітної плати, їх тривалість, засад розумності та справедливості, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень. За частиною 2 статті 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно із частиною 1 статті 29 ЦК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Визначення юридичної особи міститься у статті 80 ЦК України, зокрема юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (частина 2 статті 80 ЦК України). Відповідно до пункту 1.5.3. технікум є відокремленим структурним підрозділом Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» без права юридичної особи зі збереженням окремих прав фінансово-господарської самостійності, а саме: правом вести самостійний баланс, закріпленням за ним поточного бюджетного рахунку,мати код мережі фінансування, штамп і печатку. Розглядаючи справу, суд першої інстанцій не врахував, що [PERSON] індустріальний технікум Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» не є юридичною особою, а тому на нього не може бути покладено відповідальність за невиплату заробітної плати позивачці. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості по заробітній палаті не з юридичної особи зроблений із порушенням норм матеріального і процесуального права і у відповідності до пункту 4 частини1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення з юридичної особи Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за липень - серпень 2013 року у розмірі 2 959 гривень 26 копійок та моральної шкоди у розмірі 1 000 гривень. У задоволенні позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків виплати і у задоволенні позовних вимог до [PERSON] індустріального технікуму Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» необхідно відмовити з вищенаведених підстав. При цьому апеляційний суд не враховує доводи сторони відповідача про пропущення позивачкою строку звернення до суду у відповідності до вимог статті 233 КЗпП України, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частиною 3 статті 88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка звернулась до суду в червні 2016 року, а тому у відповідності до статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент подання позову, судовий збір справлявся від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII, мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня 2016 року встановлено в розмірі 1 378 грн. Позивачка звільнена від сплати судового збору. Згідно частини 3 статті 6 ЗУ «Про судовий збір» в редакції чинній на момент подання позову, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Враховуючи наведене, за частиною 1 статті 4, п/п 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви позивачка мала би сплатити судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: за майнові вимоги 551 гривню 20 копійок (1 378 ?0,4) + немайнові вимоги 551 гривня 20 копійок (1 378 ?0,4). Таким чином, з відповідача Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 102 гривні 40 копійок (551,20 + 551,20).

Outcome: partial