Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі за текстом ПАТ «Родовід Банк») звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтував тим, що 01 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» і [PERSON] укладено кредитний договір № Д002/СК-159.06.1, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі на загальну суму 70 000 доларів США, строком до 31 жовтня 2016 року включно, зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 15 % річних, а також зобов'язанням погашати заборгованість за кредитом рівними частинами згідно з умовами кредитного договору та сплачувати нараховані відсотки не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому підписано кредитний договір, й у день повного погашення заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між [PERSON] та банком було укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме - будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою [ADDRESS], загальною площею 1275,60 кв.м. [INFO] іпотекодавець за вищенаведеним кредитним договором [PERSON] помер. Після його смерті спадщину у вигляді частини майна, що було передано в іпотеку, прийняла [PERSON], яка прийняла всі обов'язки після померлого та своєю письмовою заявою підтвердила згоду з обов'язками померлого іпотекодавця, які зазначені в договорі № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. Посилаючись на невиконання [PERSON] взятих на себе обов'язків по виконанню умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, просив (після уточнення позовних вимог) суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 72586,75 доларів США та 4545686,26 грн., а також звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилась його заява про застосування строків позовної давності. Також, судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» банки зобов'язані скасувати зазначеним у Законі особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Крім цього, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачка по справі [PERSON] прийняла у спадщину майно, що належало іпотекодавцю [PERSON], а тому вона відповідає за невиконання зобов'язань за кредитним договором в межах спадкового майна, стягнення з неї грошового зобов'язання, на думку апелянта, є безпідставним. Крім цього, апелянт вказує, що солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК України не передбачена. В судовому засіданні в режимі відеоконференції [PERSON] доводи, викладені в апеляційні скарзі підтримав та просив її задовольнити. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача ПАТ «Родовід Банк» Мішкурова К.П., яка діє на підставі довіреності, просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] та представника позивача Мішкурової К.П., дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Зазначеним вище нормам рішення суду першої інстанції не відповідає за наступних підстав. Так, судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» і фізичною особою [PERSON] укладено кредитний договір № Д002/СК-159.06.1. 17 червня 2009 року назву Банку офіційно змінено з Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» на Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію юридичної особи. Відповідно до п. 1.1-1.2 зазначеного Договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 70000,00 доларів США строком до 31 жовтня 2016 року. Для обліку виданого кредиту Банк відкрив позичковий рахунок. Відповідно до копії Заяви про видачу готівки № 254_10 від 02 листопада 2006 року, [PERSON] видано суму грошових коштів, передбачену наведеним вище кредитним договором, у розмірі 70000 доларів США. Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно Розділу 3 Кредитного договору № Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року, позичальник [PERSON] підписавши договір, зобов'язався: забезпечити повне повернення одержаної суми кредиту на рахунок вказаний у п. 1.2 цього Договору, не пізніше 31 жовтня 2016 року, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного депозитного рахунку; погашати заборгованість за кредитом рівними частинами, згідно з Додатков № 1 до кредитного договору, а також сплачувати нараховані відсотки не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому був підписаний цей договір, а також в день повного погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного депозитного рахунку. Пунктом 1.3 Кредитного договору встановлено, що процентна ставка за користування кредитом дорівнює 15 % річних. Кредитним договором Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року встановлений порядок нарахування та сплати процентів, зокрема: розрахунок процентів за кредитом здійснюється на фактичну суму заборгованості за кредитом, починаючи з дня його надання позичальникові (п. 6.1 Кредитного договору); проценти за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення кредиту позичальником за цим Договором, але не пізніше строку, вказаного у п. 1.1 цього Договору (п. 6.2); позичальник сплачує банку нараховані проценти за користування кредитом не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, також в день повного погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного/депозитного рахунку. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаній у п. 1.4 цього Договору. Пунктом 3.5 Кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів за користування кредитом або комісії, відповідач [PERSON] зобов'язався сплачувати Банку пеню за кожний день прострочення у розмірі 0,50 % від суми простроченого платежу. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] перед банком по кредитному договору, між банком з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме - будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою [ADDRESS], загальною площею 1275,60 кв.м. Згідно договору іпотеки до складу іпотечного майна входить будівля експериментальної дільниці загальною площею - 1275,60 кв.м., за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцям на підставі: Договору купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року, укладеного між ТОВ Компанія «Промкерам» та [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. 28 вересня 2005 року. [INFO] іпотекодавець за вищенаведеним кредитним договором [PERSON] помер. Після його смерті спадщину у вигляді частини майна, що було передано в іпотеку, прийняла [PERSON], яка прийняла всі обов'язки після померлого та своєю письмовою заявою підтвердила згоду з обов'язками померлого іпотекодавця, які зазначені в договорі № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» та стягуючи в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором з відповідачів [PERSON] та [PERSON], а також, одночасно звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження утворення заборгованості у відповідача [PERSON] перед банком саме у встановленому судом розмірі, крім цього, виходив з того, що на поручителя може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов'язку щодо виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника, за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване, в тому числі, у договорі поруки. З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись неможливо, оскільки суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи та норми матеріального права, що регулюють виниклі правовідносини, невірно застосував норми матеріального права. Так, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 12 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 549 ЦК України закріплено, що неустойкою визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, надав роз'яснення щодо змісту статті 552, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, за яким інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Частиною другої статті 625 Цивільного кодексу встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року встановлено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 72586,75 доларів США та 4545686,26 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 55293,61 доларів США; простроченої заборгованості а нарахованими процентами у сумі 17293,14 доларів США; пені за прострочення виконання грошових зобов'язань у розмірі 4472205,84 гривні; відповідальності за порушення грошового зобов'язання у сумі 73480,42 гривні. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як убачається з матеріалів справ відповідна заява [PERSON] про застосування строків позовної давності (т. І, а.с. 127) була належним чином подана суду першої інстанції до винесення рішення, але вона залишилась поза увагою суду. Зі змісту заяви убачається, що [PERSON] просить застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що в період з середини 2007 року він пережив втрату брата та батька, а також, переніс ряд тяжких захворювань. Підстав для відмови у задоволенні заяви [PERSON] колегія суддів апеляційного суду не вбачає а тому, з урахуванням строків позовної давності, сума заборгованості, яка виникла через невиконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором №Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року [PERSON], за період з 30 грудня 2011 року по 31 грудня 2014 року складає: заборгованість за тілом кредиту 22 732, 06 долари США, за відсотками в розмірі 24 927, 50 доларів США, 3% річних в розмірі 3 435, 72 доларів США, та пеня за період з 30 грудня 2013 року по 31 грудня 2014 року в розмірі 1 472 242,90 гривень. При цьому, щодо доводів апеляційної скарги [PERSON] в частині, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» банки зобов'язані скасувати зазначеним у Законі особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язані за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить Слов'янськ. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Таким чином, підстав для скасування зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції, не має. Таке нарахування проводиться у загальному порядку. Крім цього, як вірно судом першої інстанції встановлено, в забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] перед банком по кредитному договору, між банком з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме - будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою [ADDRESS], загальною площею 1275,60 кв.м. Згідно договору іпотеки до складу іпотечного майна входить будівля експериментальної дільниці загальною площею - 1275,60 кв.м., за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцям на підставі: Договору купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов'язання не буде виконане у встановлений строк, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] помер [INFO]. Спадщину після його смерті прийняла [PERSON]. Згідно ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї . незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно п. 32 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» № 5 від 30 березня 2012 року, з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Статтями 33, 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавця та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Як убачається із матеріалів справи Банк надіслав на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогу № 23-11-б.б/909.1 від 12 липня 2013 року, в якій вимагав достроково погасити заборгованість за кредитним договором, сплату нарахованих процентів у тридцятиденний строк. Вказана вимога Банку виконана відповідачами не була. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у абз.2 п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» № 5 від 30 березня 2012 року, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку» (або ст. 589 ЦК України щодо заставодавця). Як убачається особа позичальника за даним кредитним договором не є відмінною від особи іпотекодавця. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки є неправильним. На підставі наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» підлягають частковому задоволенню зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед банком за кредитним договором №Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року, зі встановленням початкової ціни, відповідно до ціни, визначеної у Договорі іпотеки №Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року, в розмірі 119 405, 94 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного Банку України. Крім цього, в порядку ст. 88 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача ПАТ «Родовід Банк» підлягає стягненну сплачений судовий збір по 1 827 гривень з кожного.

Outcome: partial