Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Рішенням Красногвардійского районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2014 року позов [PERSON] задоволено: виключено з акту опису й арешту майна від 15 жовтня 2013 року та звільнено з-під арешту квартиру [ADDRESS] загальною площею 129,4 кв.м. та житловою площею 67,3 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17 вересня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу Демуш Є.В. за реєстром №3-2938 та зареєстрований 17 вересня 2009 року в Державному реєстрі правочинів. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.71-73). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності САС № 540542, виданого 19.06.2009 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради (а.с.27-28). 17 вересня 2009 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровського міського нотаріального округу Демуш Є.В. посвідчено договір дарування вказаної квартири, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла вказану квартиру у дар (а.с.6). На виконанні Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист №2-1977/2011 року від 10.04.2013 року, виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики у розмірі 593754 грн. 58 коп. (а.с.24). 15 травня 2013 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.25,26). Вищевказана квартира, згідно акту опису й арешту майна від 15 жовтня 2013 року, була описана та арештована на виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 травня 2013 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.26). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ч. І ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» та виходив із того, що спірна квартира належить [PERSON] на праві власності згідно договору дарування від 17 вересня 2009 року, а відтак підлягає виключенню із акту опису й арешту майна та звільнення з-під арешту, оскільки не належить боржнику. Вказані висновки зроблені судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, згідно зі ст. ст. 182, 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно зі ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація права власності [PERSON], набутого на спірну квартиру відповідно до нотаріального договору дарування від 17 вересня 2009 року, не була проведена, незважаючи на вимоги закону та на те, що на самому договорі (а.с.6, зворот) мається відмітка про обов'язковість такої реєстрації. Цих фактів представник позивачки у судовому засідання апеляційного суду не заперечував. Пунктами 2, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 серпня 1976 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз'яснено, що при розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Крім того, згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами у справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. На порушення вищевикладеного та вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суд першої інстанції не обговорив питання про притягнення боржника ([PERSON].) до участі в справі, не звернув уваги на те, що позовні вимоги, пов'язані із визнанням права на майно, позивачкою не заявлялись, а Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції залучений до участі у справі як третя особа, а не як відповідач. Таким чином, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, постановлені з порушенням норм матеріального права (не застосовано закон, який підлягає застосуванню), що згідно із п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed