Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з вона з 1981 року по 1989 рік перебувала у шлюбі із [PERSON] , за час якого у них в 1982 році народився син [PERSON] . У 1982 році позивач з чоловіком спільно розпочали будівництво будинку на земельній ділянці, виділеній матері чоловіка - [PERSON] в [ADDRESS] . Вказаний будинок зводився на місці знесеного старого будинку та за їхні спільні з чоловіком кошти. Так вони спільно придбали будівельні матеріали, зведення будинку відбувалося господарським способом при допомозі рідних та сусідів. За рахунок власних коштів позивачем придбано пиломатеріали для зведення будинку. Будівництво вказаного будинку закінчено весною 1986 року і вони з чоловіком та сином [PERSON] почали проживати в ньому без оформлення документації та здачі в експлуатацію у зв`язку із відсутністю коштів на це. У 1989 році шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, щодо майна між ними досягнуто усної домовленості, що після здачі житлового будинку в експлуатацію право власності на його 1/2 частину буде зареєстроване за позивачем. В 2001 році будинок здано в експлуатацію, однак, чоловік оформив всі документи на своє прізвище, щоб не переоформлювати попередні документи на будинковолодіння. У зв`язку із тим, що і після розірвання шлюбу колишнє подружжя підтримувало хороші стосунки, вони домовилися, що в будь-який момент він оформить право на частину будинку на позивача чи їх спільного сина [PERSON] . Однак, у грудні 2017 року [PERSON] передчасно помер, не оформивши документів та не склавши заповіту щодо розпорядження спільним житловим будинком. Після його смерті спадкоємцями за законом є їхній син [PERSON] та син від першого шлюбу [PERSON] . Позивач вважає, що оскільки спірний житловий будинок зводився ними як подружжям та за спільні кошти в період з 1982 по 1986 роки, тобто під час перебування у шлюбі, то, незважаючи на те, що документи не оформлені належним чином, позивачу належить частка у спільній сумісній власності подружжя. Тому вона просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку в [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник Печеніжинської селищної ради ОТГ в судове засідання не з`явився. 10.10.2019 року подав суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення, розгляд справи просить проводити у його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання повторно не з`явилися, про розгляд справи належно повідомлялися судовими повістками. Відзив на позовну заяву не подали, і із заявою про розгляд справи без їх участі не зверталися. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] 19.09.1981 року зареєстровано шлюб (а.с. 6). Перебуваючи у шлюбі, у 1982 році позивач з чоловіком розпочали будівництво житлового будинку в [ADDRESS] . Зведення житлового будинку закінчилося у 1987 році, і сім`я позивача розпочала там проживати без здачі його в експлуатацію. 14.02.1989 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). При розірванні шлюбу сторони не ділили спільно придбане майно, досягли усної домовленості, що після здачі житлового будинку в експлуатацію за позивачем буде оформлено право власності на належну їй частку в спільній сумісній власності. [PERSON] здав спірний житловий будинок в експлуатацію та отримав свідоцтво про право власності у 2001 році (а.с. 8). Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] помер. Згідно з даними технічного паспорту на житловий будинок, виданого Коломийським МБТІ 20.08.2001 року, спірне нерухоме майно складається з житлового будинку загальною площею 74,50 кв.м. (а.с. 9-12). Частинами 1-2 ст. 112 ЦК України ( в редакції 1963 року) визначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до правил, вказаних в ч.1, 4 ст.113 вказаного Кодексу володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. На підставі ч. 2 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, що діяв на час виникнення спірних відносин) права та обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану, а ч. 3 цієї статті час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статтею 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 15.06.1973р. «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім`ю України», на підставі ст. 22 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а у разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж, інша відповідна будівля або приміщення, страхова або викупна сума і страхові внески, що їх одержав або вправі одержати страхувальник за договорами особистого страхування, які оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, та викупна сума, що належала б йому у разі дострокового розірвання договору змішаного страхування життя на час припинення шлюбних відносин, і належні подружжю грошові суми та майно за іншими зобов`язальними правовідносинами (квартира, викуплена (придбана) у будинку державного чи громадського житлового фонду). Майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. Майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, судом відповідно до правил ст. 28 КпШС може бути визнано власністю кожного з них. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Відповідно до положень ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У ч. 3 ст.29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Таким чином, для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, який обчислюєтьсяз дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час спірних правовідносин, про те, що передбачений частиною третьою статті 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, пред`являючи вказаний позов до суду після 30 років після розірвання шлюбу, позивач не намагалась раніше отримати у власність частину спірного будинку, оскільки спору щодо поділу майна подружжя не виникало. Правова позиція з приводу аналогічних правовідносин викладена в постанові Верховного суду у справі № 753/5808/16-ц від 12.09.2018 року. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна. На підставі наведеного, ст.ст. 112, 113 ЦК України ( в ред.1963 р.), ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, та

Outcome: approved