Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВНІЧТРАНС» (далі - ПАТ «ПІВНІЧТРАНС») звернулося до суду з зазначеною позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики на загальну суму 64500,72 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем і відповідачем 07.08.2014р. був укладений договір позики № 0708/1/14-3 на загальну суму 72550,00 грн. Відповідно до умов зазначеного договору позивач надав відповідачу позику в сумі 36000,00 грн., а відповідач отримав зазначену суму позики та зобовязався її повернути позивачу не пізніше 15 січня 2016 року. Відповідач зобов'язання за вказаним договором у повному обсязі не виконав, здійснив повернення лише частини суми позики в розмірі 10300,00 грн., внаслідок чого станом на 10.06.2016р. перед позивачем виникла заборгованість на загальну суму 64500,72 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільного погашення заборгованості. Представник позивача в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, двічі надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач за зазначеною адресою відсутній, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у її письмовій заяві, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов'язального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків з повернення наданих за договором позики коштів позикодавцю, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» (а.с. 13-17) та [PERSON] 07.08.2014р. був укладений Договір позики № 0708/1/14-3, відповідно до якого позивач зобовязався надати позику відповідачу у розмірі 72550,00 грн., а відповідач зобовязався повернути позивачу позичену йому суму не пізніше 15 січня 2016 року (а.с. 18-19). Згідно п. 1.2 договору позики проценти за користування позикою не нараховуються. Відповідно до п. 2.2 договору позики грошові кошти передаються позичальнику всією сумою одразу або частинами, на розсуд позичальника, протягом строку дії цього договору позики. Згідно п. 4.2 договору позики у випадку несвоєчасного повернення суми позики або її частини позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день прострочення за весь період прострочення. Згідно копій видаткових касових ордерів від 14.08.2014р., 15.08.2014р., 09.09.2014р., 03.12.2014р. позивачем було надано відповідачу позику в загальній сумі 36000,00 грн. (а.с. 11, 12). Як вбачається з копій прибуткових касових ордерів № 3893 від 15.08.2014р, № 4638 від 25.09.2014р., № 4657 від 26.09.2014р., № 5008 від 20.10.2014р. відповідач здійснив повернення позики на загальну суму 10300,00 грн. (а.с. 9, 10). Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 1 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК Українидоговір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. У відповідності до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Судом встановлено, що позивачем згідно укладеного договору позики була надана позика в загальній сумі 36000,00 грн. (а.с. 11, 12), однак відповідач всупереч вимогам чинного законодавства та умов договору позики належним чином свої зобовязання по поверненню всієї суми позики не виконав та не здійснив повернення позики в строк, передбачений договором позики, до 15.01.2016р. на суму 25700,00 грн. (36000,00 грн. - 10300,00 грн.). Ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки про них зазначено в позовній заяві та вони не спростовані відповідачем. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до п. 4.2 договору позики у випадку несвоєчасного повернення суми позики або її частини позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день прострочення за весь період прострочення. Судом не встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання в повному обсязі по поверненню позики внаслідок випадку або непереборної сили, тому він має сплатити пеню відповідно до умов договору позики. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, відповідач має сплатити пеню в сумі 17058,90 грн., але суд, перевіривши правильність розрахунку, встановив, що сума пені за весь період прострочення складає 17975,70 грн. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 17058,90 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики із урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої суми, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню згідно з розрахунком, наданим позивачем, правильність якого перевірена судом, інфляційні нарахування за несвоєчасне повернення позики в сумі 11392,08 грн., 3 % річних в сумі 1145,34 грн. Відповідно до ч. 2ст. 1214 ЦК України\~у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України). Згідно ізст. 536 ЦК України\~\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошима у розмірі 8754,40 грн. Судом встановлено, що відповідач набув кошти відповідно до договору позики (а.с. 18-19), що виключає ту обставину, що відповідач безпідставно набув гроші у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування чужими грошима у розмірі 8754,40 грн. не підлягають задоволенню. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги сторін та якими доказами вони підтверджуються, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позивачем вимог позову. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час\~\~ухвалення\~\~рішення\~\~суд вирішує\~\~питання, як слід\~розподілити між сторонами судові\~витрати. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених ним при зверненні до суду, в розмірі 1378,00 грн. (а.с. 1), так як саме з вини відповідача позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушений прав. На підставі ст. ст. 525, 526, 536, 610, 612, 624, 625, 631, 1046-1050, 1214\~ЦК України,

Outcome: partial