Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2013 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Зустрічні позовні вимоги задоволено. Визнаний недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 12 грудня 2006 року, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 2030. Стягнуто в порядку розподілу судових витрат із [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] сплачений ними при подачі зустрічного позову судовий збір у сумі 3270 гривень. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції із тих підстав, що судом не враховані обставини у справі та вимоги законодавства. Суд задовольнив зустрічний позов всупереч вимогам законодавства, а тому просить задовольнити його позовні вимоги. В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати рішення суду першої інстанції із тих підстав, що судом не враховані обставини у справі та вимоги законодавства. Суд безпідставно визнав недійсним договір купівлі-продажу, а тому товариство просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] разом з батьками мешкали в квартирі [ADDRESS], загальною площею 112.4 кв. м., житловою - 64.8 кв. м. У 1997 році вони приватизували займане житло і після смерті батьків [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] стали власниками вказаного житла на підставі свідоцтва про право власності, виданого Бюро приватизації ОАО ДМЗ 13 листопада 1997 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 вересня 1999 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2002 року. 12 грудня 2006 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу цієї квартири, посвідчений нотаріально. 12 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/120169/3173/74, відповідно до умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 100 000 доларів США. В забезпечення виконання за цим кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 4198/3173/305653 від 12 грудня 2006 року, предметом зазначено договору є спірна квартира. Укладення договору купівлі-продажу відповідачами обумовлене їх добрими стосунками з [PERSON], цей договір укладався для того, щоб [PERSON] врегулював своє фінансове становище та запевнив їх, що реєструвати договір не буде, а після отримання кредиту договір купівлі - продажу можна буде розірвати у нотаріуса. Тому при укладанні цього договору не були фактично і реально передані грошові кошти по договору. Враховуючи тривалі дружні стосунки, підозр укладення договору не викликало. У листопаді 2011 року на адресу позивачів за зустрічним позовом надійшов лист - вимога, у якому позивач за первісним позовом [PERSON] вимагав звільнити спірну квартиру, виселитись із неї та знятися з реєстрації за вказаною адресою. Але відповідачі вважають, що даний договір укладено з порушенням істотних умов договору - вони не отримали кошти за продаж свого житла, тому до цього часу продовжують проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги. [PERSON] вважав такі дії відповідачів протиправними і просив усунути для нього перешкоди в користуванні вказаним спірним житлом із боку відповідачів, позбавити їх права користування його житлом, виселити їх з цієї квартири та зняти їх з реєстрації. Суд вважав позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими, виходячи із наступного. Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12 грудня 2006 року, укладеного між сторонами та посвідченого нотаріально, встановлена сторонами ціна продажу вказаної квартири: продаж вчинюється за 806446 грн., що складає еквівалент 160000 доларів США, які тільки будуть сплачені покупцем [PERSON] продавцям при підписанні цього договору. Але ні з тексту цього договору, ні в судовому засіданні не встановлено факту передачі коштів при підписанні договору і при цьому підписанні взагалі не йшлася мова про передачу будь-яких коштів, підпис відповідачів під договором свідчить про згоду з його умовами, а не про отримання коштів; про отримання коштів повинно бути обов'язково зазначено окремо (оскільки про це вказано в п. 5 договору - гроші тільки будуть передані, а не передані вже) або складено окремий правочин: договір, розписка, зобов'язання тощо; це повинно бути саме при підписанні договору (відмітка в самому договорі, окрема угода чи інш.), оскільки про це йдеться в п. 5 договору, з яким погодилися сторони і не оскаржують цей пункт договору. Крім того, п. 5 вказаного договору встановлена сторонами ціна продажу спірної квартири: продаж вчинюється за 806446 грн., що складає еквівалент 160000 доларів США, які тільки будуть сплачені покупцем [PERSON] продавцям при підписанні цього договору. Судом встановлено, що для сплати коштів по цьому договору [PERSON] 12 грудня 2006 року із ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/120169/3173/74, відповідно до умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 100 000 доларів США. В забезпечення виконання за цим договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 4198/3173/305653 від 12 грудня 2006 року, предметом зазначено договору є спірна квартира. Отже за одну годину до укладання договору купівлі-продажу спірної квартири з відповідачами 12 грудня 2006 року [PERSON] отримав в банку в кредит лише 100000 доларів США, які з його слів, він віддав при підписанні договору, але в договорі купівлі-продажу зазначено про 160000 доларів США. Коли і з яких джерел [PERSON] передав кошти відповідачам решту 60000 доларів США по договору він пояснити не зміг і доказів на підтвердження цього суду не надав. Судом встановлено, що саме при підписанні спірного договору вказані кошти передані не були. Щодо попереднього договору між сторонами, згідно з яким відповідачі начебто отримали від [PERSON] до підписання договору 40000 доларів США, то невідомо коли і з яких джерел [PERSON] передав кошти відповідачам в сумі решти 20000 доларів США по цьому договору, хоча в самому договорі купівлі-продажу в п. 5 вказано, що при підписанні договору покупець повинен передати саме еквівалент 160 тисяч доларів, тобто всю суму. За вказаних обставин суд вважав, що відповідачі не отримали при підписанні вказаного спірного договору купівлі-продажу всю зазначену в цьому договорі суму (саме всю суму, а не частками еквівалент 100000, 40000 і 20000 доларів США), саме порядок розрахунку по цьому договору узгоджено не було, належних доказів вказаного суду надано не було. Посилаючись на вимоги ст.ст. 228,321,386,391 ЦК України суд вважав, що позивачем не було доведено того, що договір купівлі-продажу квартири, укладений без будь-яких порушень закону і не порушує права та інтереси відповідачів. Про це та узгодженість дій сторін свідчать і наступні після укладання договору купівлі-продажу обставини: відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України [PERSON] не бажав оформлювати свою власність майже п'ять років, реєструє її лише 03 листопада 2011 року і тільки після цього ставить питання про усунення перешкод, виселення. Відповідачі ж мешкають у спірному житлі, зареєстровані там у встановленому законом порядку, сплачують комунальні послуги і експлуатаційні витрати і звільняти житло навіть не планують. Крім того, сам [PERSON] не погодився із кредитним договором і договором іпотеки та звернувся до суду з позовом про визнання цього договору недійсним. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2011 року у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним позов банку задоволено, а [PERSON] у задоволенні позову відмовлено. І саме після цього рішення [PERSON] вирішив зареєструвати спірну квартиру як власність на себе і поставив питання про усунення перешкод і виселення відповідачів. Посилаючись на вимоги ст. 61 ЦПК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 січня 2013 року суд зазначив, що до моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу від 12 грудня 2006 року [PERSON] цей договір не вважався укладеним і не створював прав та обов'язків для сторін. В листопаді 2011 року договір було зареєстровано і направлено відповідачам вимогу про звільнення житла, отже саме в цей час відповідачі дізналися про порушене право і в 2012 році звернулися до суду з цим позовом. При таких обставинах суд вважав, що відповідачі не пропустили строк позовної давності, а отже і поновлювати його немає необхідності. Врахувавши роз'яснення п. 18 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року суд вважав, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу можливо вважати таким, що порушує публічний порядок та застосовувати наслідки нікчемного правочину чи визнати його не дійсним. Посилаючись на вимоги ст.ст. 203,210,215 ЦК України, ст.10,11,60 ЦПК України суд вважав, що позивачами за зустрічним позовом було доведено, та надано докази, які свідчать про те, що укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна слід визнати недійсним з заявлених позивачем підстав. А [PERSON] не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів йому було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, та ці нічим об'єктивно не підтверджується. А тому суд вважав можливим [PERSON] в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольнити. Але із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства. Із матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/120169/3173/74, відповідно до умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 100 000 доларів США. 12 грудня 2006 року [PERSON] отримав у касі банку готівкою 100 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 505 тис. грн., що підтверджується заявою на видачу готівки (т.1 а.с. 165). Також 12 грудня 2006 року між [PERSON] (покупцем) та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (продавцями) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. за № 2030 (т.1 а.с. 7). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 грудня 2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого вказано квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с. 16?20). Звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним на підставі ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1?3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, не врахував, що обман зі сторони відповідача повинні довести позивачі за зустрічним позовом, обман повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами. Суд не взяв до уваги, що доказів про існування заборони укладати договір купівлі-продажу спірної квартири матеріали справи не містять. Посилання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на те, що існував обман щодо мотивів правочину не мають істотного значення і не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Таким чином, рішення суду першої інстанції щодо підстав недійсності договору купівлі-продажу ґрунтується на припущеннях, оскільки продавці квартири не надали належних та достовірних доказів щодо вчинення обману покупцем. Крім того, [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування до вимог про визнання правочину недійсним строків позовної давності (а.с. 83). Суд першої інстанції із цього питання зазначив про те, що до моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу, цей договір не вважався укладеним і не створював прав та обов'язків для сторін. Лише у листопаді 2011 року договір було зареєстровано і направлено відповідачам вимогу про звільнення житла, а тому суд вважав, що саме в цей час відповідачі дізналися про порушене право і в 2012 році звернулися до суду із позовом, у зв'язку із чим відповідачі не пропустили строк позовної давності, а отже і поновлювати його немає необхідності. Але із такими висновками суду погодитись не можна і в цій частині, оскільки про укладення договору купівлі-продажу продавці достовірно знали ще у 2006 році, підписавши цю угоду власноручно, знали про те, що право власності на квартиру перейшло від них до покупця, що відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України і є початком перебігу строку позовної давності. А тому ті обставини, що лише у 2011 році договір був зареєстрований і відповідачам направлено вимогу про звільнення житла, не можуть вважатися початком перебігу строку позовної давності. Отже, звернення продавців квартири до суду із позовом лише у 2011 році свідчить про пропуск ними строку позовної давності без поважних причин, та є підставою для відмови у задоволенні їх позовних вимог, відповідно до приписів ч.4 ст.267 ЦК України. Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи спростовують висновки місцевого суду, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України, та прийняття у справі нового рішення.

Outcome: partial