Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: 28 серпня 2018 року, [PERSON]звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги позивач мотивував тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.1977 року належить будинок [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрована відповідач, яка є колишньою дружиною онука позивача і яка з березня 2018 року не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі і не приймає участі в утриманні будинку. Особистих речей відповідача в будинку не має. Позивачем та відповідачем не укладались будь-які цивільно-правові угоди, які б давали відповідачу можливість користуватись житлом. Враховуючи вищевикладене позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку по [ADDRESS], зняти її з реєстраційного обліку та не застосовувати шестимісячний строк збереження права користування житловим приміщенням за відповідачем, враховуючи положення Правової позиці, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року. Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце його проведення повідомлялись у встановленому законом порядку. Відповідач про час і місце проведення судових засідань повідомлялася відповідно до вимог п. 1 ч. 8 ст. 128, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, а тому суд зі згоди позивача та враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву, ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 07.09.2018 року дана справа прийнята до розгляду з відкриттям провадження. 19.11.2018 року від представника позивача - [PERSON] через канцелярію суду надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, про підтримання позовних вимог, відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. Встановлені судом обставини: У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 14.06.1977 року належить будинок по [ADDRESS] (а.с.6). Згідно акту опитування сусідів від 31.08.2018 року, [PERSON] з березня 2018 року в будинку по [ADDRESS] не проживає, вивезла особисті речі та теперішнє місце її перебування невідоме (а.с.23). Згідно довідки Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 04.09.2018 року №957/01-26, [PERSON], [INFO] зареєстрована в [ADDRESS], в домоволодінні яке належить [PERSON] (а.с.20). Отже в судовому засіданні встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] належить на підставі договору купівлі-продажу - [PERSON]. Відповідач [PERSON] не проживає в будинку з березня 2018 року, тобто на час розгляду справи більше 6 міс. і не має особистих речей в будинку. Норми права, що підлягають застосуванню: Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ч. 1 ст. 391 ЦК України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 Житлового Кодексу УРСР - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.. 379 ЦК України). Правова позиція, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №688/63/15-ц і на яку посилається позивач стосується правовідносин, пов'язаних з припиненням права власності особи на будинок, яке відповідно припиняє право членів його сім'ї на користування житлом. У даній справі сам позивач як власник будинку виявив бажання зареєструвати відповідача у будинку, тобто правовідносини виникли безпосередньо між [PERSON] та [PERSON], а тому суд при ухваленні судового рішення керується нормами ст. 71 Житлового Кодексу УРСР. За змістом п. 2 ч. 1ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є: судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON]зареєстрована у домоволодінні по [ADDRESS], але фактично не проживає у ньому з березня 2018 року, без поважних причин. Особистих речей в будинку відповідач не має. Доказів, що підтверджують належність відповідача до членів сім'ї позивача суду не надано. У матеріалах справи відсутні дані щодо укладання цивільно-правових угод між позивачем та відповідачем, які б давали право останній на користування житловим приміщенням у будинку. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла - для визнання [PERSON], яка не є членом сімї власника будинку,такою, що втратила право користування житловим приміщенням в жилому будинку по [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю її у даному будинку, без поважних причин, понад шість місяців. Враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , суд, відмовляє у задоволенні вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача, так як набрання законної сили рішенням суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, є підставою для проведення процедури зняття з реєстрації. Отже така вимога є необґрунтованою та передчасною, а тому такою, що не підлягає до задоволення. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1, ч. 6ст. 141 ЦПК України, зокрема судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, як ветеран війни - учасник бойових дій, судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved