Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 31.07.2020 [PERSON] (далі - позивачка) звернувся із позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області (далі - відповідач) і просить стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2019 по 20.07.2020 включно у розмірі 41980,72 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що постановою Сумського апеляційного суду від 18.05.2020 рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.02.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним формулювання причин її звільнення скасовано і ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним наказ від 24.10.2019 № 123-к КНП «Сумська районна клінічна лікарня Сумської районної ради Сумської області про звільнення [PERSON] 28.05.2020 вона звернулася до відповідача із заявою про поновлення на займаній посаді з 01.06.2020 та оплати вимушених прогулів з 01.11.2019 по 29.05.2020. Повторно 21.07.2020 вона звернулася до відповідача з заявою про поновлення на займаній посаді та оплати вимушених прогулів з 01.11.2019 по 20.07.2020. Листом від 23.07.2020 їй повідомлено, що відповідачем видано наказ від 21.07.2020 про поновлення її на посаді без оплати вимушених прогулів. Таким чином, вона поновлена на посаді сестри медичної поліклінічного відділення, однак їй відмовлено у виплаті вимушених прогулів, оскільки при прийнятті рішення Сумським апеляційним судом це питання не вирішувалось. Зазначає, що її середньоденна заробітна плата складає 255,98 грн. Час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення з 01.11.2019 по 20.07.2020 включно становить 164 дні. Середній заробіток за час вимушеного за період з 01.11.2019 по 20.07.2020 включно становить 41980,72 грн. Вважає, що її незаконне звільнення з посади є підставою для відшкодування моральної шкоди, заподіяної під час виконання трудових обов`язків. Вона є інвалідом ІІ групи та чорнобильцем І категорії, істотність змін у її життєвих і виробничих стосунках, протягом тривалого часу вимушена була відвідувати судові засідання, тому оцінює спричинену моральну шкоду у розмірі 10000 грн. 07.09.2020 відповідачем, за підписом заступника директора з економічних питань Денищенко Світлани, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якої просить повністю відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Свої заперечення мотивує тим, що на підставі заяви [PERSON] від 17.09.2019 видано наказ про звільнення її за власним бажанням 31.10.2019 з її згоди за ст. 38 КЗпП України. 29.10.2019 [PERSON] під час ознайомлення з наказом про звільнення надала ще одну заяву про звільнення, у якій просила її звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, посилаючись на непідтверджені обставини порушення лікарнею умов трудового законодавства. Ознайомлюючись з наказом про звільнення, [PERSON] зробила запис «з наказом ознайомлена, не згода, прошу видати наказ згідно моєї заяви від 17.10.2019 та додатка до заяви від 29.10.2019 та звільнити мене за ст. 38 частина 3». Їй було повідомлено, що підстави для її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні, вона має право відкликати свою заяву про звільнення, або продовжити трудові відносини. 01.11.2019 [PERSON] на роботу не вийшла, заяви про відкликання від неї не надійшло. Зазначає, що зі сторони КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області не було порушено норми трудового законодавства, а [PERSON] не реалізувала своє право на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та не вийшла на роботу 01.11.2019. Подаючи заяву про звільнення [PERSON] мала на меті звільнитися і не бажала продовжувати трудові відносини, після звільнення вона отримала трудову книжку, компенсацію за невикористану відпустку, а тому час з 01.11.2019 по 20.07.2020 не є вимушеним прогулом. У позовній заяві не зазначено та не наведено жодних доказів, щодо обставин та фактів, які перешкоджали позивачу працевлаштуватись на іншу роботу або звернутись до КНП «Сумська ЦРКЛ» з заявою про прийняття на роботу. Вказує, що 18.05.2020 Сумський апеляційний суд ухвалив рішення у якому не було зазначено про поновлення на роботі та про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, [PERSON] звернулася із заявою про поновлення на займаній посаді з 21.07.2020 та оплатити вимушені прогули з 01.11.2019 по 20.07.2020 включно. 28.09.2020 представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано відповідь на відзив, згідно якої просить задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що при звільненні позивач зверталася до відповідача із заявою в якій зазначалося, що проти звільнення не заперечує, однак бажає звільнитися на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Але в наказі про звільнення, як підстава звільнення зазначається лише ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Під час розгляду справи Сумським апеляційним судом останній вказав, що не зазначення в наказі про звільнення від 24.10.2019 та в трудовій книжці конкретної правової підстави для звільнення порушу трудові права. Лише 21.07.2020 позивач поновлена на займаній посаді сестри медичної поліклініки. Вважає, що у зв`язку з тим, що її звільнено по тій статті на яку вона не надавала згоди і внесено запис до трудової книжки вона не могла працевлаштуватися на іншу роботу. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили задовольнити. У судовому засіданні представники відповідача Кузьменко С.Ю. та Черненко Д.О. позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 05.08.2020 по справі відкрито спрощене позовне провадження. 07.09.2020 відповідач надав відзив на позовну заяву. 28.09.2020 представником позивача надано відповідь на відзив. Фактичні обставини, встановлені судом. З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. 17.10.2019 [PERSON] звернулася до директора КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» СРРСО з заявою про звільнення її займаної посади у зв`язку з створенням нестерпних умов праці (а.с. 63). 24.10.2019 КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області видано наказ № 123-к про звільнення [PERSON] - сестри медичної поліклініки за власним бажанням 31.10.2019 року з її згоди за ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви (а.с. 64). 29.10.2019 [PERSON] звернулася до директора КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» СРРСО з заявою, відповідно до якої наполягала на формулюванні її звільнення з роботи з 31.10.2019 саме у відповідності до правової підстави, визначеної частиною 3 статті 38 КЗпП України і просила провести остаточний розрахунок в строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України і видати їй копію наказу про звільнення (а.с. 65). 19.11.2019 [PERSON] звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області про зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення вихідної допомоги. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.02.2020 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області про зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення вихідної допомоги (а.с. 9 - 10). Постановою Сумського апеляційного суду Сумської області від 18.05.2020 у справі № 592/17566/19 рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 20.02.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними формулювання причин звільнення [PERSON] зазначені в наказі від 24.10.2019 року № 123 - к КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області «за власним бажанням ст. 38 КЗпП України» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано незаконним наказ від 24.10.2019 року № 123 - к КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області про звільнення [PERSON] - сестри медичної поліклініки за власним бажанням 31.10.2019 року з її згоди за ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви (а.с. 11 - 14). 28.05.2020 [PERSON] звернулася до директора КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» СРРСО з заявою про поновлення її на займаній посаді сестри медичної поліклінічного відділення з 01.06.2020 та оплату вимушених прогулів з 01.11.2019 по 29.05.2020 (а.с. 15). 29.05.2020 Комунальне некомерційне підприємство «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області листом повідомило, що Сумським апеляційним судом було прийнято рішення від 18.05.2020, щодо визнання незаконним наказу про звільнення від 24.10.2019 № 123-к, однак питання про поновлення і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу зазначено не було. Тому з метою додержання трудового законодавства та в подальшому недопущення порушення чинного законодавства України, до Сумського апеляційного суду направлена заява про роз`яснення рішення. Після надходження відповіді від Сумського апеляційного суду буде прийнято рішення по суті (а.с. 16). 28.05.2020 директор Комунального некомерційного підприємства «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області звернувся до Сумського апеляційного суду з заявою про роз`яснення рішення суду у справі за апеляційною скаргою представника [PERSON] - адвоката Нікітченко Є.В. на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.02.2020 по справі № 592/17566/19 в частині його виконання службовими особами КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області (а.с. 59). Ухвалою Сумського апеляційного суду від 15.07.2020 заяву Комунального некомерційного підприємства «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області про роз`яснення судового рішення залишено без задоволення (а.с. 61 - 62). 21.07.2020 [PERSON] повторно звернулася до директора КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» СРРСО з заявою про поновлення її на займаній посаді сестри медичної поліклінічного відділення з 21.07.2020 та оплату вимушених прогулів з 01.11.2019 по 20.07.2020 (а.с. 17). 23.07.2020 Комунальне некомерційне підприємство «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області листом повідомило, що Сумським апеляційним судом було прийнято рішення від 18.05.2020, щодо визнання незаконним наказу про звільнення від 24.10.2019 № 123-к, однак питання про поновлення і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу зазначено не було. Тому адміністрація підприємства видала наказ від 21.07.2020 № 68-к про поновлення [PERSON] на посаді сестри медичної поліклініки 21.07.2020, але без виплати вимушеного прогулу (а.с. 18). 21.07.2020 наказом директора Комунального некомерційного підприємства «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області № 68-к [PERSON] поновлено на посаді сестри медичної поліклініки 21.07.2020 без виплати вимушеного прогулу на підставі постанови Сумського апеляційного суду від 18.05.2020 по справі № 592/17566/19 згідно якої визнано незаконним наказ від 24.10.2019 № 123-к КНП «Сумська ЦРКЛ» СРРО «Про звільнення [PERSON] - сестри медичної поліклініки за власним бажанням». Підстава: заява [PERSON] від 21.07.2020, постанова Сумського апеляційного суду від 18.05.2020 по справі № 592/17566/19 (а.с. 19). Згідно Довідки Комунального некомерційного підприємства «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області № 3/84 від 02.06.2020 середня заробітна плата [PERSON] за період з 01.05.2019 по 31.10.2019 складає 4274,88 грн. Розмір середньоденної заробітної плати за цей період складає 255,98 грн. (а.с. 20). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Згідно з частиною першою, третьою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору (постанови ВСУ від 31.10.2012 № 6 -12-цс12, від 22.05.2013 № 6-34цс13, постанова ВС від 13.06.2018 по справі № 741/1128/17). Так, ухвалюючи постанову від 18.05.2020 Сумський апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем було звільнено позивача саме за частиною 1 ст. 38 КЗпП України, тобто з підстав розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника при відсутності на це згоди працівника, матеріали справи не містять будь - яких доказів того, що позивача звільнено саме на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки запис, що зроблений в трудовій книжці позивача також не містить конкретної частини статті 38 КЗпП на підставі якої було припинено трудовий договір. Визнав, що не зазначення відповідачем в наказі з особового складу від 24.10.2019 року № 123 - к в частині звільнення [PERSON] та в трудовій книжці позивача конкретної правової підстави для звільнення порушує її трудові права. Згідно вимог статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина 2 статі 235 КЗпП України). У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті (частина 3 статті 235 КЗпП України). З огляду на визнання постановою Сумського апеляційного суду від 18.05.2020 незаконним наказу від 24.10.2019 року № 123 - к КНП «Сумська центральна районна клінічна лікарня» Сумської районної ради Сумської області про звільнення [PERSON] - сестри медичної поліклініки за власним бажанням 31.10.2019 року з її згоди за ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви, слід дійти висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку на підставі статті 235 КЗпП України за період з 01.11.2019 по 20.07.2020 включно, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача 255,98 грн. за 178 робочих дні у сумі 45564,44 грн. Разом з тим, ураховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, проголошений у статті 13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в межах заявлених вимог - у сумі 41980 грн. 72 коп. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи характер та обсяг страждань [PERSON] , тривалість вимушених змін у її життєвих стосунках їх негативні наслідки з вини відповідача, внаслідок порушення її трудових прав, визнання незаконним наказу про звільнення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2000 грн. Судові витрати. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Позивач на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Судовий збір за вимогою про стягнення середнього заробітку становить - 840 грн. 80 коп., судовий збір за вимогою про відшкодування моральної шкоди становить - 840, 80 грн. З Огляду на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1681 грн. 60 коп.

Outcome: partial