Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Путивльська міська рада звернулась\~\~до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування від 12.11.2003 відповідач набула у приватну власність автобусну зупинку-торгову точку по вул. Кірова, 21а в м. Путивль. При цьому взяла на себе зобовязання укласти з Путивльською міською радою договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться ця нежитлова будівля, що передбачено п. 5 цього договору. 07.08.2008 відповідач звернулася до міської ради з заявою про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою, яка посвідчує право оренди на вказану земельну ділянку загальною площею 0,0060 га, для комерційного використання. Рішенням Путивльської міської ради від 27.08.2008 [PERSON] надано дозвіл на складання такого проекту землеустрою строком до 01.03.2009. На підставі заяв відповідача цей строк продовжувався до 21.10.2010, а потім до 15.03.2011, рішеннями Путивльської міської ради від 21.04.2010 та від 23.12.2010 відповідно. До теперішнього часу проект землеустрою не розроблений та всупереч вимогам статей 123-125 ЗК України відповідач використовує земельну ділянку без оформлення договору оренди землі, чим міській раді завдаються збитки у вигляді неотриманих доходів (орендної плати), розмір яких згідно акту комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 28.12.2015 за період з 16.03.2011 по 01.10.2015 складає 9393,21 грн. Крім того, відповідачем фактично не виконано рішення Путивльської міської ради від 07.09.2001 щодо переобладнання автобусної зупинки під комплекс автобусна зупинка-торгова точка, оскільки ця будівля використовується тільки як магазин, що не відповідає вимогам ГБН В.2.3-218-550:2010 «Зупинки маршрутного транспорту» та позбавляє мешканців міста нормального та комфортного очікування транспорту. З урахуванням зміни позовних вимог, Путивльська міська рада просила стягнути з відповідача 9393,21 грн. збитків та зобовязати провести відповідну перебудову магазину по вул. Курська, 21а, в комплекс автобусна зупинка-торгова точка. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Відповідач позов не визнала та пояснила, що неодноразово зверталась до міської ради за укладенням договору оренди, але позивачем не надано правовстановлюючих документів на підтвердження права комунальної власності на спірну земельну ділянку, не розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), не присвоєно кадастровий номер та не змінено цільове призначення землі, а тому своєї вини у не укладенні договору оренди не вбачала. Також зазначала, що частина будівлі, де знаходилась автобусна зупинка, фактично за цільовим призначенням не використовувалась, захаращувалась відходами та сміттям, тому її заклали цеглою. Сама ж торгівельна точка (магазин) для комерційної діяльності не використовувалась. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Підтверджується матеріалами справи та не оспорювалось сторонами, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12.11.2003 відповідач набула у приватну власність автобусну зупинку-торгову точку за адресою : Сумська область, м. Путивль, вул. Кірова (на цей час - проспект Іонна Путивльського), 21а (а.с. 19-21, 38, 90). Відповідно до викопіювання зі схеми генерального плану м. Путивль (а.с. 84) ця будівля розміщена на землях житлової забудови. Згідно п. 5 згаданого договору дарування відповідач взяла на себе зобовязання укласти договір оренди земельної ділянки з Путивльською міською радою згідно ст. 120 ЗК України. На виконання цього обовязку, 07.08.2008 звернулася до міської ради з заявою про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою, яка посвідчує право оренди на земельну ділянку загальною площею 0,0060 га, для комерційної діяльності (а.с. 7). Рішенням Путивльської міської ради від 27.08.2008 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки для комерційного використання у строк до 01.03.2009 (а.с. 8). За заявами відповідача, рішеннями Путивльської міської ради від 21.04.2010 та від 23.12.2010 цей строк продовжувався - до 21.10.2010 та до 15.03.2011 відповідно (а.с. 22-25). Проте на момент розгляду справи проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розроблений та договір оренди не укладений, а будь-яких доказів на підтвердження вини позивача у цьому або наявності форс-мажорних обставин відповідач не надала. В силу ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст. 124 цього ж Кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу. За змістом цих норм, умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначався договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, зверталася з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради. До клопотання про відведення земельної ділянки додавалися матеріали, передбачені ч. 15 ст. 151 цього Кодексу документи, що обґрунтовували її розмір, призначення та місце розташування. Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядала клопотання у місячний строк і давала згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджувався із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і подавався до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядали його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймали рішення про надання земельної ділянки. Надання земельних ділянок комунальної власності у користування за рішенням органів місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення передбачено і чинною на момент розгляду справи редакцією ст.ст. 122-124 ЗК України. Отже передача земельної ділянки із зміною її цільового призначення здійснюється на підставі проекту відведення земельної ділянки, розробка якого є обовязком особи, заінтересованої в отриманні землі, а не відповідної ради, що свідчить про хибність тверджень відповідача про зворотне. Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 156 ЗК України передбачено, що однією з підстав відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам є неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно зі ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 N 284 (із змінами) власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Пунктами 2, 3 цього Порядку визначено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Відшкодуванню підлягають, зокрема, інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Так, комісією по визначенню та відшкодуванню збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам 28.12.2015 складено акт № 2, яким визначила неодержаний Путивльською міською радою дохід в сумі 9393,21 грн. збитками, які нанесені раді за використання протягом 1659 днів земельної ділянки загальною площею 0,0060 га по вул. Кірова, 21а в м. Путивль без оформлення документів, що посвідчують право на земельну ділянку відповідно до закону (а.с. 29-30, 31). Як свідчать матеріали справи, відповідачу надсилалась претензія-вимога про добровільне відшкодування збитків, однак ці вимоги не були виконані (а.с. 32-33). Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в України є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Статтею 288 цього ж Кодексу визначено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. За таких обставин, коли починаючи з 16.03.2011 та на момент розгляду справи, тобто на протязі більш ніж пяти років, відповідач не вживала жодних заходів, спрямованих на оформлення свого права користування земельною ділянкою, на який розташоване належне їй нерухоме майно, і така протиправна бездіяльність та незаконне використання землі знаходиться у прямому причинно-наслідковому звязку із матеріальними збитками (неодержаним доходом) у вигляді неотриманої позивачем орендної плати за землю, суд вбачає правові підстави для захисту порушених прав позивача, як власника землі, шляхом стягнення з відповідача цих збитків. Слід зазначити і те, що як власник землі позивач мав щонайменше «законні сподівання» на отримання майбутніх доходів у вигляді орендної плати за користування землею, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Отже, підписавши договір дарування нежитлової будівлі, що встановлює обовязок обдарованого у майбутньому укласти договір оренди земельної ділянки, але порушивши це зобовязання, відповідач звела нанівець «законні сподівання» позивача і позбавила його «майна». Доводи відповідача про відсутність правовстановлюючих документів на підтвердження права комунальної власності на спірну земельну ділянку судом відхиляються, оскільки у територіальної громади правомочності власника випливають з п. а ч. 2 ст. 83 ЗК України, яким визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. При визначенні розміру збитків суд виходить з того, що комісійним актом від 25.05.2016 (а.с. 87-88) встановлена площа земельної ділянки, якою фактично користується відповідач (без врахування площі прибудови) - 60 м2, що відповідає зазначеній у заяві відповідача від 07.08.2008 (а.с. 7). Відповідними рішеннями міської ради (а.с. 73-79) ставка орендної плати була встановлена : до 30.11.2011 на рівні 5 %, а з 01.12.2011 - 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки комерційного використання, яка згідно витягів з технічної документації по грошовій оцінці земель (а.с. 26-28) складала з 01.01.2011 - 357 грн., а з 01.01.2015 445,95 грн. за 1 м2. Тому, виходячи з положень ст. 288 ПК України та даних щодо річної ставки орендної плати за землю, грошової оцінки земельної ділянки, її розміру та фактичне використання у комерційних цілях, підлягає стягненню на корить міської ради за період з 16.03.2011 (тобто з дня наступного після спливу строку дозволу на виготовлення технічної документації за рішенням від 23.12.2010) до 01.10.2015 збитки в сумі 9382,72 грн., а саме : з 16.03.2011 по 30.11.2011 : (357 грн. х 60 м2 х 5 %) / 365 д. = 2,95 грн. х 260 д. = 767 грн.; з 01.12.2011 по 31.12.2011 : (357 грн. х 60 м2 х 10 %) / 365 д. = 5,90 грн. х 31 д. = 182,90 грн.; за 2012-2014 р.р. : (357 грн. х 60 м2 х 10 %) = 2142 грн. х 3 р. = 6426 грн.; за 9 міс. 2015 року : (445,95 грн. х 60 м2 х 10 %) / 12 міс. = 222, 98 грн. х 9 міс. = 2006,82 грн., оскільки заяв щодо застосування строку позовної даності від відповідача не надходило. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що на підставі рішення Путивльської міської ради від 07.09.2001 попередньому власнику вказаної нежитлової будівлі - [PERSON] було передано безкоштовно автобусну зупинку та дозволено переобладнати її під комплекс автобусна зупинка - торгова точка, після введення в експлуатацію якого було видано свідоцтво про право власності (а.с.9-18, 86). Копіями поповерхового плану та експлікації внутрішніх площ до плану Путивльського БТІ від 20.12.2002 підтверджено те, ця будівля складалася з торгового залу площею 22,2 м2, підсобного приміщення площею 4,5 м2 та зупинки площею 6,9 м2, яка повинна мати окремий вхід (а.с. 70). Як вбачається з фотознімків (а.с. 71-72) та не оспорювала у судовому засіданні відповідач, в ході експлуатації будівлі та її частина, де повинна бути розміщена зупинка, була закладена цеглою. Пунктом 5.1.2. ГБН В.2.3-218-550:2010 «Зупинки маршрутного транспорту» визначено, що на зупинках повинні бути створені умови безпечного і комфортного очікування маршрутного транспорту у будь-яку погоду та зручної посадки і висадки з нього. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову (ч. 7 цієї статті). Як розяснено в пунктах 22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. З огляду на встановлені юридичні факти та правові норми, які підлягають застосуванню, суд вважає, що позов в частині зобовязання відповідача провести відповідну перебудову магазину в комплекс автобусна зупинка-торгова точка є обґрунтованим, оскільки заклавши цеглою ту частину будівлі, де має бути автобусна зупинка, відповідач порушила умови безоплатної передачі цього обєкта попередньому власнику саме як комплексу автобусна зупинка - торгова точка, а також інтереси територіальної громади в безпечному і комфортному користуванні транспортом на ділянці дороги у м. Путивль, які підлягають відновленню у запропонований позивачем спосіб, що є технічно можливим шляхом розбирання цегляної кладки. Оскільки позов в частині майнових вимог задоволено на 99,89 % грн., згідно зі\~ст. 88 ЦПК України\~підлягають стягненню пропорційно на користь позивача судові витрати з оплати судового збору в сумі : 1378 грн. х 99,89 % + 1378 грн. = 2754,48 грн. Таким чином, ураховуючи п.п. 22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»,

Outcome: partial