Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 26.07.2008 року вона перебуває з відповідачем в шлюбі, в якому в них [INFO] року народилося двоє дітей: [PERSON] та [PERSON]. Причинами для розірвання шлюбу позивачка вважає те, що відповідач не поважає її як дружину, принижує її та морально знущається. Через постійні конфлікти та суперечки, агресивне ставлення відповідача до неї, його словесні погрози спільне життя з відповідачем стало неможливим та нестерпним, оскільки позивачка часто перебувала в стані депресії. Скандали неодноразово відбувались в присутності малолітніх дітей сторін, що в подальшому може негативно вплинути на їх психіку, погляди на життя, формування їх світогляду щодо відносин в сім'ї. Позивачка неодноразово звертала увагу відповідача на вказані обставини, однак, він не реагував на її зауваження та ігнорував їх. Від серпня 2015 року сторони не підтримують жодних відносин як сімейна пара, їх шлюб носить формальний характер, на примирення з відповідачем позивачка категорично не погоджується та не бажає надалі перебувати з ним у шлюбі. Тому вона просить розірвати даний шлюб, залишити їй прізвище, набуте в зв'язку з реєстрацією шлюбу, а також залишити проживати з нею неповнолітніх дітей сторін. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із зазначених підстав. Вона також пояснила, що сторони робили спробу поновити сімейні відносини, однак, відповідач продовжував ображати її в присутності дітей, а також був випадок, що він застосовував до неї фізичну силу. Тому позивачка наполягає на розірванні шлюбу та просить її позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу по суті не заперечив, однак, йому дуже шкода, що його сини ростуть без батька. Він пояснив, що насправді його поведінка не була агресивною, а інколи він був в міру суворим, оскільки є дисциплінованою людиною, а тому і вимагав належного виконання позивачкою її обов'язків щодо ведення домашнього господарства та виховання дітей. Відповідач просить врахувати, що позивачка не приділяє дітям достатньої уваги, а багато часу проводить зі своїми подругами. Відповідач вказав, що вони з позивачкою спільно не проживають протягом кількох останніх місяців. Він просить вирішити даний позов згідно із законом та не заперечує щодо визначення місця проживання дітей з позивачкою. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про шлюб сторони одружилися 26.07.2008 року. Шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №288. В зв'язку з одруженням позивачка змінила своє дошлюбне, приєднавши до нього прізвище чоловіка, і стала іменуватися прізвищем «[PERSON]» (а.с.4). Згідно з даними свідоцтв про народження сторони є батьками неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], які народилися [INFO] року (а.с.5, 6). Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.2 ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч.1 ст.113 даного Кодексу передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини в серпні 2015 року, з того часу проживають окремо, позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Тому суд приходить до висновку, що подальше збереження вказаного шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, і даний шлюб слід розірвати. Після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище, набуте у зв'язку з реєстрацією шлюбу, оскільки вона вказала про це, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.113 СК України. Згідно з правилами частин 1 та 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В зв'язку з наведеним, а також фактичною відсутністю спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей суд вважає, що їх слід залишити і надалі проживати з позивачкою. На підставі ст.ст.104, 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved