Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Стислий виклад вимог позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , Приватного підприємства «М.Д.Н.», про поділ спільного майна подружжя, просить суд: визнати за [PERSON] право власності в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя на 2/3 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на 2/3 частки гаражу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та на 2/3 частки статутного капіталу та майна ПП «М.Д.Н.», юридична адреса якого: [ADDRESS] . Так, вимоги позивача мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.06.1995 року, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2014 року. Вказує, що за час спільного проживання у шлюбі сторонами було нажито наступне нерухоме майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: квартира [ADDRESS] ; гараж [ADDRESS] . Крім того, стверджує, що за рахунок спільних зусиль та спільних коштів було створено ПП «М.Д.Н.», для чого було взято банківський кредит на купівлю дорогого обладнання, необхідного для роботи фото центру. Під заставу була закладена спільна квартира. За ствердженнями позивача, тривалий час родина була змушена обмежувати себе задля повернення вищезазначеного банківського кредиту. Також було придбано приміщення за адресою: [ADDRESS] , однак, усе майно було зареєстровано одноособово за відповідачем, та згідно установчих документів засновником ПП «М.Д.Н.» було зазначено лише [PERSON] , який вже після розірвання шлюбу, з метою уникнення поділу майна, у листопаді 2014 року офіційно переоформив ПП «М.Д.Н.» на свого батька. Посилаючись на рішення Конституційного суду України по справі № 1-8/2012 від 19.09.10 року /№ 17-рп/2012/ та в силу положень ст. 61 СК України, вважає, що статутний капітал та майно приватного підприємства «М.Д.Н.» є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням викладеного, а також посилаючись на факті перебування на її утриманні дітей подружжя, у зв`язку із чим вважає, що при поділі майна подружжя доцільно відступити від рівності часток, вона і звернулась до суду з даним позовом. 22.02.2016 року від відповідача надійшли письмові заперечення, згідно яких він не погоджується із можливістю правозастосування до даних правовідносин позиції Конституційного суду України по справі № 1-8/2012 від 19.09.10 року /№ 17-рп/2012/ та положень чинного сімейного законодавства, з підстав того, що ПП «М.Д.Н.» було створено у 1996 році, проте за нормою Вищого Закону України, що оговорено в ст. 58 Конституції, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Додатково зазначає, що неможливість застосування висновків, які містяться у Рішенні КС України, на яке посилається позивач до визначення прав на ПП «М.Д.Н.» є обґрунтовано й фактом того, що корпоративні права ПП «М.Д.Н.» не були /та не є/ спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не були майном та річчю у розумінні нормативного визначення на той час норм. Більш того, вказує, що статутний капітал та майно ПП «М.Д.Н.» не були сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя. Означене приватне підприємство було створено виключно за рахунок зусиль та коштів батька відповідача та самого відповідача. Зазначає, що грошові кошти на створення та реєстрацію ПП «М.Д.Н.». ним були отримані від його батька в дар ще 04.07.1996 року. Грошові кошти для внесення в статутний капітал відповідач отримав від свого батька за договором дарування від 07.10.2005 року. Відповідно до змісту вказаних договорів, грошові кошти за ними передані в особисту приватну власність відповідача та не можуть бути використанні для передачі у спільну сумісну власність подружжя. До того ж, відповідач звертає увагу, що ствердження позивачки про те, що [PERSON] офіційно переоформив ПП «М.Д.Н.» на свого батька не відповідають дійсності. Так, відповідно до заяви, яка посвідчена приватним нотаріусом Холудєєвою С.М. 12.11.2014 року та відповідно до Протоколу № 3 власника ПП «М.Д.Н.». від 12.11.2014 року, [PERSON] вийшов зі складу власників ПП «М.Д..Н.», а [PERSON] був включений до складу власників із внесенням вкладу статутного капіталу у розмірі 586 000 грн. Тобто [PERSON] не відчужував свій вклад до ПП «М.Д.Н.» [PERSON] , а вийшов зі складу засновників. Не відповідає також дійсності і та обставина, що квартира та гараж, зазначені в позові, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, з підстав передання грошових коштів та земельного паю на їх придбання виключно у особисту приватну власність за договорами дарування. З огляду на вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову повністю. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 27 листопада 2015 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Гайда - Герасименко О.Д. провадження по вказаній справі було відкрито. /т.1 а.с. 23/ 27 листопада 2015 року Ухвалою суду задоволено заяву позивача про забезпечення позову. /т.1 а.с. 24-25/ 27 листопада 2015 року Ухвалою суду, суддя Гайда - Герасименко О.Д., заява позивачки про витребування доказів була задоволена. /т.1 а.с. 26-27/ 14 листопада 2016 року Ухвалою суду, суддя Гайда - Герасименко О.Д. в задоволені заяви представника відповідача про залишення цивільної справи без розгляду було відмовлено. /т.1 а.с. 125, 126-127/ 18 листопада 2016 року відповідачем на вказану ухвалу суду надана апеляційна скарга. /т.1. а.с. 131-132/ 13 квітня 2017 року Ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга була відхилена, ухвала суду залишена без змін. /т.1. а.с. 166, 167-168/ 23 травня 2017 року Ухвалою суду, суддя Гайда - Герасименко О.Д. справа прийнята до провадження з продовженням її судового розгляду. /т.1 а.с. 171/ 22 травня 2017 року відповідачем надана касаційна скарга на ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду. /т.1 а.с. 210/ 17 квітня 2019 року Постановою Верховного Суду, касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, ухвала Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року залишена без змін. /т.1 а.с. 228-229/ 12 червня 2018 року відповідно до розпорядження № 436 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи. /т.1. а.с. 233/ 12 червня 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи головуючою визначена суддя Прийомова О.Ю. /т.1 а. с. 234/ 10 червня 2019 року вказана справа повернулася з Верховного Суду та отримана суддею 18 червня 2019 року. /т.1 а.с. 236/ 18 червня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Прийомова О.Ю. вказана справа була прийнята до провадження з призначенням її судового розгляду. /т. 1 а.с. 237/ 15 жовтня 2019 року Ухвалою суду по справі призначена судово будівельно - технічна експертиза, провадження по справі було зупинено. /т.2 а.с. 23, 24-25/ 31 липня 2020 року Ухвалою суду провадження по справі було поновлено з продовженням її судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволені з підстав викладених у позові. Представник відповідача, відповідач з позовними вимогами не погодилися, просять суд в їх задоволені відмовити, як необґрунтованих та без надання доказів по сутті позовних вимог. Фактичні обставини справи встановлені судом. Вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 24.06.1995 року сторони уклали шлюб/копія свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] /, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2014 року по справі № 495/8827/13-ц /т.1 а.с.10-11,12/. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] / згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] /, та [PERSON] , [INFO] / згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] / т.1 а.с.13,14/. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] /на підставі свідоцтва про право власності від 03.03.1997 року, виданого на підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 19.02.1997 року № 173/ та гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] /на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 14.06.2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 29.11.2004 року за № 810/, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 43659971 від 11.09.2015 року. /т.1 а.с.15-18/ Разом з тим, судом враховується, що для створення, реєстрації та діяльності приватного підприємства «М.Д.Н.» [PERSON] було передано [PERSON] в дар в особисту приватну власність безповоротно грошові кошти у розмірі 200\~000 крб., про що сторони склали договір дарування від 04.07.1996 року. У вищенаведеному правочині йдеться про те, що грошові кошти, отримані від [PERSON] [PERSON] не можуть бути використані для дарування іншій особі, придбання будь-якого майна чи інвестування, крім для цілей, обумовлених договором, тобто виключно для створення, реєстрації та діяльності приватного підприємства «М.Д.Н.». Більш того, у договорі йшлось,що вказані грошові кошти не можуть бути передані в спільну сумісну власність та не можуть бути використані для створення окремих об`єктів прав власності, для створення загальної спільної сумісної власності подружжя тощо. Умовами договору передбачалось, що приватне підприємство «М.Д.Н.», що буде створено за грошові кошти, окреслені договором, буде виключно приватною власністю сторони [PERSON] , а [PERSON] буде й надалі по мірі можливостей фінансувати його діяльність./т.1 а.с.55/ Надалі, 07.10.2005 року між вище переліченими сторонами було укладено ще один договір дарування, за умовами якого [PERSON] передав у приватну власність [PERSON] безкоштовно грошові кошти в розмірі 576\~000 грн, виключно для внесення в статутний капітал ПП «М.Д.Н.», що знаходиться в приватній власності [PERSON] . Також наявна примітка про неможливість передачі даних коштів у спільну сумісну власність чи придбання майна для створення спільної сумісної власності подружжя. В той же час, суд вважає посилання позивача на те, що ПП «М.Д.Н.» було придбано за рахунок спільних зусиль та спільних коштів подружжя та те, що ними було отримано банківський кредит під залог їх спільної квартири невиправданими та безпідставними. Позивачем не спростований факт створення, реєстрації та внесення в статутний капітал ПП «М.Д.Н.» виключно отриманих в дар грошових коштів [PERSON] . Крім того, судом враховується волевиявлення засновника та власника ПП «М.Д.Н.» [PERSON] вийти зі складу засновників, про що свідчить його нотаріально посвідчена заява від 12.11.2014 року, та у зв`язку із внесенням до ПП «М.Д.Н. статутного капіталу в розмірі 586\~000 грн включення до складу засновників [PERSON] , згідно Протоколу № 3 власника /засновника/ ПП «М.Д.Н. /т.1 а.с.57,58/. Вказані дії не свідчать про відчуження відповідачем свого майна, а лише вказують на його реалізованому намірі виходу зі складу засновників / власників/ даного підприємства, що є цілком правомірним. Наразі, згідно Витягу з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вбачається що єдиним засновником /власником/ є [PERSON] із розміром статутного капіталу 586\~000 грн. /т. 1 а. с. 38-39/ Стосовно зареєстрованого на праві власності одноособово у відповідача майна у вигляді гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Так, оформленню у власність квартири [PERSON] передували певні юридичні дії, що мають суттєвий вплив на результат розгляду справи. Судом встановлено, що 21.11.1996 року між [PERSON] та директором кооперативного підприємства будівельної індустрії «Днестр» в особі директора Нєнова Д.М. був укладений договір дарування, за умовами якого Обдарований / [PERSON] / прийняв в дар від дарувальника / [PERSON] / в особисту приватну власність пай в товаристві власників квартир « [PERSON] » на квартиру [ADDRESS] . Згідно п.4 вищенаведеного договору, пай передавався обдарованому в особисту приватну власність, тому квартира [ADDRESS] також за умовами даного правочину мала бути оформлена в особисту приватну власність обдарованого [PERSON] /т.1 а.с. 59/. Оскільки пай [PERSON] був прийнятий в товаристві власників квартир « [PERSON] », то відповідачу було видано довідку № 8 від 27.01.1997 року про те, що його внесок у будівництво трикімнатної кооперативної квартири [ADDRESS] , як члену ТСК «Курган» за адресою: [ADDRESS] , за період будівництва з 1992-1996 становить 7203 грн. Про те, що квартира [ADDRESS] за вищенаведеною адресою будувалась за кошти кооперативного підприємства будівельної індустрії «Днестр» свідчить і лист № 3 від 24.01.1997 року КПБІ «Днестр», у якому висунута вимога про оформлення та видачу ордеру на ім`я головного інженера кооперативу «Днест» [PERSON] /т.1 а.с.61/ Надалі, 19.02.1997 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів. Жодних доказів участі спільною працею або фінансуванням його будівництва за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON] , зокрема прийняття участі позивача у виконанні вказаних дій, матеріали справи не містять. Так, само стосовно набуття у власність гаражу, про який позивачем зазначається у позові, не свідчить про набуття у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, передумовою цьому було укладання договору дарування знов ж таки між [PERSON] / [PERSON] / та [PERSON] /Обдарований/, за умовами якого [PERSON] передав у особисту приватну власність [PERSON] безоплатно грошові кошти в розмірі 5 000 грн , виключно для фінансування гаражу за адресою: [ADDRESS] . Також, у п.3 вищевказаного правочину зазначалось, що грошові кошти у розмірі 5 000 грн не можуть бути використані для передачі у власність іншій особі, для передачі в спільну сумісну власність/ включаючи спільну сумісну діяльність подружжя/ та не можуть бути використані для створення іншого майна чи прав власності подружжя/ та повинні бути використанні виключно для фінансування та оформлення права особистої приватної власності [PERSON] на гараж за адресою: [ADDRESS] . Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі № 2-1428/2004 року від 28.05.2004 року, за яким визнано за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] зазначається, що рішенням виконкому № 740 від 18.07.1996 року ТСК «Куркан» була надана земельна ділянка площею 0,38 га під будівництво 25 квартирного жилого будинку по [ADDRESS] згідно розробленого плану. За рішенням виконкому № 1073 від 25.09.1997 року будинок був зданий в експлуатацію. Пізніше в проект будівництва були внесені будівництво блоку гаражів. Проте дозвіл отримано не було. В дійний час будівництво гаражів закінчено. Висновком Управління містобудування та архітектури від 17.03.2004 року № 26 узгоджено право власності на [PERSON] на гараж [ADDRESS] . Як вже було зазначено відповідачем, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58\~Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Як визначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність. У відповідності до ч. 1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно ч.1 ст. 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За умовами ч.2 ст. 29 КпШС, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна за кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Це не суперечить правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-399цс17 де зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Проте, з матеріалів справи не вбачається, та всупереч наведених вище положень законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, та в момент набуття у власність відповідачем гаражу, коли діяли норми діючого СК України, позивачем не надано жодного доказу приймання відповідної участі у створенні майна приватного підприємства «М.Д.Н.»., або будівництві кооперативної квартири [ADDRESS] або гаражу № [NUMBER] , по [ADDRESS] або участі у їх фінансуванні, що також спростовано джерелом надходження коштів на створення підприємства та будівництва/ набуття у власність/ нерухомого майна, про яке йдеться у позові, що вказує на виключно набуття їх у особисту приватну власність відповідача, прийнявши до уваги і той факт, що проведення експертизи з встановлення ринкової вартості нерухомого майна /квартири і гаражу/ не змінює фактичних обставин справи, а наявність дітей вже має похідний характер, що мав би враховуватись виключно при доведеності, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, а тому суд приходить до висновку, про неможливість задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , Приватного підприємства «М.Д.Н.» про поділ спільного майна подружжя. У відповідності до ч. ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Outcome: dismissed