Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03.07.2014 по справі № 322/419/14-ц було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 01.02.1996. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, [NUMBER]. Довідкою виконавчого комітету Різдвянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 09.04.2015 № 218 підтверджується те, що позивач проживає спільно з дітьми за адресою: [ADDRESS], а також те, що відповідач зареєстрований, але з 10.08.2013 на території Різдвянської сільської ради не проживає. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-ХІІ оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадян України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків. За правилами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1), батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2). З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає спільно з дітьми на протязі майже двох років та не бере участі в їх вихованні. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене та зважаючи на відсутність у справі будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітям позивача без згоди їх батька та визнає позов таким, що підлягає задоволенню в цій частині. Разом з цим, позовні вимоги про визнання відмови відповідача [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнім особам [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], задоволенню не підлягають у зв'язку з недоведеністю того, що відповідач заявляв про таку відмову. Не підлягають, також, задоволенню вимоги про звернення цього рішення суду до негайного виконання, оскільки це не передбачено нормами ст. 367 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До позовної заяви додано квитанцію від 10.04.2015 № 103, якою підтверджується сплата позивачем судового збору в розмірі 243,60 грн., отже, з урахуванням часткового задоволення позову, сума судових витрат, що підлягає стягненню на його користь з відповідача становить 243,60/2 = 121,80 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial