Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2018 року за вищевказаним позовом, позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. 12.09.2018 року представник позивача [PERSON] подав клопотання про долучення доказів про розмір судових витрат в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України та ухвалення додаткового рішення у даній справі щодо розподілу судових витрат, а саме щодо стягнення з КП «Луцький центр первинної медичної допомоги № 2» на користь [PERSON] судових витрат пов'язаних з розглядом справи у розмірі 9750 грн. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що на основі договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього, розраховано суму витрат на правову допомогу, яку має понести позивач в майбутньому в розмірі 9750 грн. Просив суд ухвалити додаткове рішення з цього приводу. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у стягнення вищезазначених витрат із відповідача, оскільки, позивачем та його представником належним чином не підтверджено такі витрати. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення, яким у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення судових витрат, слід відмовити. Пунктом 4 частини 1 статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Частиною 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відповідності до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом [PERSON], 18.04.2018 року, був укладений договір про надання правової допомоги (у цивільних справах) (далі - договір) та 06.09.2018 року, укладена додаткова угода до цього договору. Згідно з підпунктом 3.1. договору, за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2., п.1 замовник сплачує адвокату винагороду (гонорар), розмір якої визначається відповідно до укладеної між адвокатом та замовником додаткової угоди до даного договору Відповідно до п.п. 4.2., 4.3. договору, перелік послуг наданих за даним договором оформляється шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт. Оплата здійснюється протягом трьох днів після підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт в сумі визначеній відповідно до п. 3.1. даного договору. Додатковою угодою від 06.09.2018 року, визначено розмір винагороди за надання правової допомоги відповідно до договору складає 9750 грн. Визначено, що сторони погодили, що акт прийому-передачі послуг на підставі якого здійснюється оплата складається та підписується протягом 10 днів з моменту набрання законної сили рішенням у справі. Однак, умови зазначеного договору та додаткової угоди щодо оплати витрат в даному випадку не враховують вимоги ЦПК України щодо розподілу саме таких витрат учасника справи. За змістом ч.3 ст.137 ЦПК України необхідною умовою для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат є подання учасником справи детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відтак, суд може вирішити питання про розподіл витрат учасника справи на правничу допомогу лише у разі фактичної їх оплати, а тому посилання представника позивача [PERSON] на можливість розподілу саме таких витрат без їх реальної оплати [PERSON] є безпідставними, так як, в даному випадку норми ч.3 ст.137 ЦПК України є спеціальними по відношенню до положень ст.141 ЦПК України. Оскільки, між позивачем та його адвокатом, акт прийому-передачі виконаних робіт не був підписаний, у зв'язку з чим позивач фактично не поніс вказані витрати, тому зазначена вимога позивача не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed