Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачів та заперечень відповідача 25 лютого 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Сумська міська рада, в якому просили суд визнати нерухомі об`єкти житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5910136600:01:008:0092 спільною частковою власністю; визнати за кожною з них право власності на ј частку на вказаний будинок та на ј частку вказаної земельної ділянки. Свої вимоги обґрунтовують тим, що згідно ст.ст. 20, 21 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на підставі рішення виконкому Поліської районної ради народних депутатів №27 від 24 червня 1992 року їхній родині в складі 4-чоловік ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) був виданий ордер №5 від 06 серпня 1992 року на право заняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , до якого вони всі заїхали цього ж року та зареєструвались там. При цьому, [PERSON] здала в Поліський комбінат комунальних підприємств свій приватний будинок [ADDRESS] . Разом з тим, всупереч наданого їм всім права приватної власності на житловий будинок, відповідач без їхньої згоди та відома, на підставі рішення Сумської міської ради №3474-МР від 24 лютого 2010 року отримав у власність земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , 16 квітня 2010 року отримав Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, а 24 квітня 2014 року одноособово отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позивачі не відмовлялись від свого права власності на будинок та землю, відносини з відповідачем погіршились, він повідомляє про намір продати будинок, а тому їхні права, як співвласників житлового будинку та земельної ділянки порушені та потребують судового захисту. 27 червня 2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просять суд визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910136600:01:008:0092, визнати незаконним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2014 року, згідно якого житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , та скасувати реєстрацію права власності на цей житловий будинок на ім`я відповідача, оскільки житловий будинок надавався їм всім чотирьом, як переселенцям з Чорнобильської зони, вони, як і [PERSON] мають право власності на земельну ділянку і житловий будинок, від цього права вони не відмовлялися, а про прийняті рішення та отримання документів одноособово на ім`я [PERSON] їм відомо не було. 14 серпня 2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за змістом якого вказує, що позивачі були обізнані про його намір приватизувати будинок, [PERSON] проти цього не заперечувала, а доньки [PERSON] та [PERSON] взагалі не цікавилися цим питанням, нести витрати на оформлення документів не бажали. На підставі ордеру позивачі отримали тільки право на вселення та проживання в спірному будинку, а не право власності на будинок та землю. Він жодним чином не заперечує їхнє право на проживання в цьому будинку. Право власності на земельну ділянку та житловий будинок ним отримано не на платній основі, а набуто у межах норм безоплатної приватизації за згодою всіх мешканців будинку, які були присутні при обмірі земельної ділянки під час складання документації із землеустрою. На думку відповідача, відсутні будь-які правові підстави для визнання недійсним державного акту на землю без оскарження рішення сесії Сумської міської ради від 24 лютого 2010 року у частині передачі земельної ділянки [PERSON] , а свідоцтвом про право власності на будинок засвідчено право, яке виникло у власника земельної ділянки, на якій самочинно збудований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами після оформлення ним документів у порядку, що був передбачений відповідною архітектурно-будівельною «амністією». Визнаючи в судовому порядку недійсними акт на землю та свідоцтво на будинок, суд не може визнати за позивачами право спільної приватної власності на спірне нерухоме майно, оскільки не може перебирати на себе функції органу місцевого самоврядування. А тому просить суд відмовити в задоволенні заявленого у справі позову у повному обсязі в зв`язку з його необґрунтованістю. В поданій відповіді на відзив позивачі вказують, що на підставі Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи» їм всім передавалося у власність спірне житло. Підготовкою документів щодо прийняття будинку в експлуатацію займалась [PERSON] , вважаючи, що в подальшому будинок буде зареєстрований на всіх членів сім`ї. Наразі відповідачем створені такі умови, що в будинку ніхто не мешкає, він може продати будинок, що, в свою чергу призведе до порушення їх житлових прав та права власності на будинок. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 27 лютого 2019 року ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про забезпечення позову у справі, накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований на [PERSON] (номер запису об`єкту нерухомого майна в свідоцтві про право власності 346220659101) та присадибну земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5910136600:01:008:0092, яка зареєстрована на [PERSON] (а.с.47). 09 квітня 2019 року ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання будинку та земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частку майна (а.с.59). 20 травня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі закрите, призначене судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 66). 17 грудня 2019 року ухвалою суду задоволене клопотання представника позивача [PERSON] , з КП «Сумське міське БТІ» витребувано інвентаризаційну справу на житловий будинок [ADDRESS] . (а.с. 138). 22 січня 2020 року ухвалою суду задоволене клопотання представника позивача [PERSON] , з Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради витребувано інвентаризаційну справу на житловий будинок [ADDRESS] . (а.с. 150). Фактичні обставини справи, встановлені судом В судове засідання представники третіх осіб не з`явилися, про дату, час і місце розгляду цивільної справи повідомлені належним чином. Від управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. (а.с.120, 135, 143). В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник [PERSON] уточнені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, підтримали та просили їх задовольнити. Крім того, позивач [PERSON] додатково пояснила суду, що перебувала з відповідачем в шлюбі два рази: з 1984 по 1988 рік та з 1992 року, коли постало питання переїзду до м. Суми, до 2011 року. Підставою для надання будинку в м. Суми була довідка про здачу нею в Поліській комбінат комунальних послуг свого особистого будинку по [ADDRESS] . В будинок по [ADDRESS] заїхали всією родиною, проводили ремонтні роботи. В 2011 році вони з відповідачем фіктивно розірвали шлюб, він поїхав в Донецьку область на лікування з метою отримання групи інвалідності, знявся з реєстрації в спірному будинку, в 2014 році повернувся, знову був зареєстрований в будинку, і вони продовжували проживати разом, як одна сім`я, по січень 2019 року. За час відсутності відповідача позивач [PERSON] на підставі виданої ним довіреності займалася оформленням документів для приватизації будинку, зокрема, заповнювала декларацію про готовність об`єкта, робила технічні паспорти, переробляла документацію на прибудову для дрів. Наразі в спірному будинку зареєстровані вона, відповідач, донька [PERSON] з онуком; донька [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , куди переїхала до бабусі ще в 1997 році через неприязні стосунки з відповідачем; донька [PERSON] також не мешкає в будинку з 2007 року після того, як вийшла заміж. Питання щодо приватизації будинку та землі постало, коли необхідно було вирішувати долю цього спадкового майна через досягнення ними з відповідачем 60-річного віку. Позивач довідалась про те, що відповідач оформив будинок на себе в 2018 році, тоді, як будинок мав бути оформлений на всіх чотирьох членів сім`ї, як зазначено в ордері. Відмови від своєї частки будинку чи землі вона не надавала в жодному державному органі. Іншого житла вона не має, наразі мешкає у свого брата через наявні неприязні стосунки з відповідачем. До суду з позовом про встановлення факту спільного проживання з 2015 по 2019 роки вона не зверталась. Позивач [PERSON] додатково пояснила суду, що не має до своїх батьків жодних претензій. В 1992 році дійсно всією родиною переїхали до спірного будинку в м. Суми, проживали там, стосунки в сім`ї завжди були напруженими. Проте, несподіванкою дійсно стало те, що батько оформив будинок виключно на себе. Про це вона дізналася в 2018 році. Відповідач пропонував оформити договір дарування будинку на неї, продати будинок та розділити кошти, але таким чином поступити зі своєю матір`ю та сестрою вона не може. В разі продажу цього будинку відповідач може поїхати проживати в село до своєї доньки від першого шлюбу. Позивач [PERSON] додатково пояснила суду, що покинула батьківський будинок у 1997 році через те, що відповідач до неї погано ставився, переїхала мешкати до своєї бабусі в квартиру [ADDRESS] . Наразі бабуся померла, а вказана квартира за заповітом успадкована її дядьком. Після розірвання шлюбу у 2011 році її батьки продовжували проживати разом, як одна сім`я, вели спільне господарство, разом харчувалися та мали спільний бюджет. 19 січня 2019 року між ними відбулася сварка з бійкою, після чого вже і матір вимушена була виїхати з будинку. Від своєї частки будинку та земельної ділянки вона ніколи не відмовлялась. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та додатково пояснив, що вимушений був сам займатися приватизацією за свої кошти. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив, що позивач [PERSON] є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 1), позивачі [PERSON] та [PERSON] громадянками, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення Уряду України про відселення (категорія 2) (а.с. 32,35, 38). З довідки від 18 листопада 1992 року вбачається, що [PERSON] здала в Поліський комбінат комунальних підприємств свій приватний дім, який знаходиться за адресою: вул. Прорізна, 93, смт. Поліське Київської області (а.с.7). Відповідно до Постанови Кабінету\~Міністрів УРСР\~№ 106\~від 23.07.1991\~року смт. Поліське Київської області віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення. 06 серпня 1992 року на підставі рішення виконкому Поліської райради народних депутатів від 24 червня 1992 року №27 [PERSON] , сім`я якого складається з 4 чоловік ( [PERSON] голова сім`ї, [PERSON] - дружина, [PERSON] дочка, [PERSON] - дочка) був виданий ордер на право зайняття квартири [ADDRESS] , загальною жилою площею 86,88 кв.м. (а.с.6). Рішенням виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів №441 від 01 грудня 1992 року був затверджений акт про введення в експлуатацію однокімнатних жилих будинків для сімей переселенців з зони аварії Чорнобильської АЕС в [ADDRESS] (а.с.8). З довідки управління «Центр адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради №14.03-08/30208 від 04.04.2019 вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (донька), [PERSON] (заявник), [PERSON] (онук), [PERSON] (колишній чоловік). Аналогічна інформація щодо зареєстрованих у вказаному будинку осіб містить будинкової книги №200 (а.с.20-25) Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 19 січня 2011 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області зроблено актовий запис №33 (а.с.26). Згідно рішення Сумської міської ради №3474-МР від 24 лютого 2010 року [PERSON] було передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га. (а.с.13-14). 16 квітня 2010 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,1000 га. (а.с.15). 24 квітня 2014 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.9-11). Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Гарантії держави, надані особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Частиною першою статті 32 Закону (у редакції, чинній на час відселення) передбачалось, що громадяни, які евакуйовані або відселені (відселяються), безплатно забезпечуються жилими приміщеннями, як правило, у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються їм в особисту власність. Статтею 20 вказаного закону, поряд з іншими компенсаціями та пільгами громадянам, віднесеним до категорії 1, визначено передачу безоплатно в особисту власність займаних ними та їх сім`ями жилих приміщень у будинках державного та громадського фонду незалежно від того, чи є вказана особа наймачем чи членом сім`ї наймача; вказана пільга може бути використана один раз. Особиста власність, про яку йдеться в частині першій статті 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не є тотожною приватній власності, об`єктами якої можуть бути будь-яка річ (майно), що належить лише одній конкретній особі, тобто не є приватною власністю фізичної особи в розумінні чинного Цивільного кодексу України. Зазначення законодавцем особистої, а не приватної власності, у частині першій\~статті 32 Закону № 796-ХІІ\~дає можливість розглянути підстави виникнення права власності на отриманий при відселенні жилий будинок не тільки у громадянина, якому був виданий ордер для вселення в надану нерухомість, а і членів його сім`ї, вписаних до ордера. Наявні в матеріалах справи та досліджені під час судового розгляду докази того, що відповідач разом з позивачами отримали разом будинок [ADDRESS] при відселенні з зони аварії Чорнобильської АЕС, загальна площа спірного будинку 86,86 кв.м. додатково свідчить про те, що він надавався не тільки [PERSON] , а і на членів його сім`ї; позивачі поселилися туди, як члени сім`ї відповідача, були там зареєстровані ( [PERSON] , [PERSON] постійно, [PERSON] до 1997 року) та постійно проживали до настання певних обставин, про які зазначено вище, дозволяють надати спірному будинку статус спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та застосувати до спірних правовідносин частину 1 статтю 368 Цивільного кодексу України. При цьому доводи відповідача з приводу наявності у позивачів лише права користування спірним будинком на підставі ордеру №5 від 06 серпня 1992 року, відсутності житлового спору щодо проживання позивачів в будинку, не заслуговують на увагу суду, оскільки ордер був наданий сім`ї [PERSON] в зв`язку з відселенням з зони аварії Чорнобильської АЕС, а тому і позивачі мають рівні права у власності на нього. Факт того, що на [PERSON] , як на голову сім`ї, було виписано ордер та в подальшому виписано Державний акт на право власності на земельну ділянку та свідоцтво про право власності на будинок, наведеного жодним чином не спростовує. Згідно вимог ч. 2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Під час судового розгляду вказаної справи не встановлено обставин, які б давали підстави для відступу від рівності часток співвласників, а тому частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у праві власності на будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, необхідно визначити рівними, по ј частині за кожним. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачів про визнання будинку та земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частку майна є таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved