Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 31.07.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`ю, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків у розмірі 188 920 грн. Вказує, що він пропрацював з 05.04.1982 по 27.03.2001 на різних посадах ПрАТ «ПівнГЗК», а саме: машиністом бульдозера Першотравневого рудоуправління, машиністом дизельного підйомного крану Ганнівського рудоуправління, машиністом дизельного підйомного крану в цеху внутрішньокар`єрного транспорту Ганнівського рудоуправління, машиністом бульдозера в цеху внутрішньокар`єрного транспорту Ганнівського рудоуправління, машиністом бульдозера Ганнівського кар`єру, машиністом бульдозера в цеху внутрішньокар`єрного транспорту гірського управління, які характеризуються перевищенням граничного допустимого рівня шкідливих факторів виробничого середовища. 28.09.2000 йому було встановлено професійні захворювання: вібраційна хвороба першого-другого ступеня від впливу загальних вібрацій з попереково-крижовою полікадікулопатією з вираженими статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом в поєднанні з вегетативно-сенсорною поліневропатією і нейродістрофією (двосторонній плечелопатковий періартрозНФС 1 ст., і помірне порушення трофіки кистей); двостороння сенсоневральна туговухість справа 1 ст. (легке зниження слуху), ліворуч 2 ст. (помірне зниження слуху). Крім того, по факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання №38 від 12.10.2000, в якому вказано, що позивач, працюючи на підприємстві відповідача протягом 16 років 2 місяців в умовах впливу на організм вібрації, яка складала 114 дБ при ГДР 112 дБ, та шуму, який складав 95 дБ, при ГДР 80 дБ. Причиною виникнення професійного захворювання є недосконалість конструкцій, відсутність віброгасників. Довідкою МСЕК від 13.11.2000, йому первинно було встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, при повторному переогляді 06.12.2001 встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, та при останньому огляді 22.11.2004 довідкою МСЕК встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково, з них: 25% по вібраційній хворобі, та 15% по туговухостві. За висновком МСЕК він потребує медикаментозного лікування, ВМП. У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача, просить стягнути з ПрАТ 188 920 грн. моральної шкоди. Стислий виклад заперечень відповідача. 28.08.2020 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву. Вказує, що на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди спірні правовідносини регулювались: ст. 456 ЦК Української РСР; ст.ст. 173, 273-1 КЗпП України; ст.ст. 11-13 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин); «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодження здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затвердженим постановою КМУ від 23.06.1993 №472. Зазначає, що всі законодавчі норми, які регулюють спірні правовідносини на час їх виникнення, не встановлюють порядку відшкодування моральної шкоди, натомість містять посилання на те, що такий порядок визначається законодавством (тобто в іншому нормативному акті). Таким нормативним актом є «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затвердженим постановою КМУ від 23.06.1993 №472, в якому вказано, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін; рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Крім того, вказує, що до спірних правовідносин має застосовуватись строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України.Також вказує, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральних страждань. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача. Представник відповідача Доценко Т.Ю. в судове засідання не з`явилась, надала суду відзив на позовну заяву, в якому в задоволені позовних вимог просить відмовити. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 10-00 год. 27.08.2020. 27.08.2020 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 11-00 год. 07.10.2020, за заявою представника відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням в Україні карантину. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] в проміжок часу з 05.04.1982 по 27.03.2001 працював у ПрАТ «ПівнГЗК», за спеціальностями: машиніст бульдозера Першотравневого рудоуправління, машиніст дизельного підйомного крану Ганнівського рудоуправління, машиніст дизельного підйомного крану в цеху внутрішньокар`єрного транспорту Ганнівського рудоуправління, машиніст бульдозера в цеху внутрішньокар`єрного транспорту Ганнівського рудоуправління, машиніст бульдозера в цеху внутрішньокар`єрного транспорту гірського управління, машиніст бульдозера Ганнівського кар`єру, загальний стаж роботи позивача 24 роки 11 місяці, з них: 21 рік 2 місяці за професією, та 16 років 2 місяці в умовах впливу шкідливих факторів, що підтверджується копією трудової книжки, актом розслідування хронічного професійного захворювання №38 від 12.10.2000 (а.с. 14-15, 30-45). 12.10.2000 актом розслідування хронічного професійного захворювання встановлено наявність у позивача професійних захворювань: вібраційна хвороба першого-другого ступеня від впливу загальних вібрацій з попереково-крижовою полікадікулопатією з вираженими статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом в поєднанні з вегетативно-сенсорною поліневропатією і нейродістрофією (двосторонній плечелопатковий періартрозНФС 1 ст., і помірне порушення трофіки кистей); двостороння сенсоневральна туговухість справа 1 ст. (легке зниження слуху), ліворуч 2 ст. (помірне зниження слуху), що також підтверджується повідомленням про хронічне професійне захворювання (отруєння) від 02.10.2000, медичними епікризами та виписками (а.с. 14-29). Відповідно до п.п. 14, 15, 16, 17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання №38 від 12 жовтня 2000 року, позивач, працюючи на підприємстві відповідача протягом 16 років 2 місяців в умовах впливу на організм вібрації, яка складала 114 дБ при ГДР 112 дБ, та шуму, який складав 95 дБ, при ГДР 80 дБ. Причиною виникнення професійного захворювання є недосконалість конструкцій, відсутність віброгасників. З метою ліквідації і запобігання виникненню хронічного професійного захворювання пропонується головному інженеру Ганнівського кар`єру [PERSON] : проводити своєчасний ремонт і ТО дорожньо-будівельної техніки (а.с. 14-15). Довідкою МСЕК від 13.11.2000 [PERSON] первинно встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 40 %, та встановлено третю групу інвалідності. При повторних оглядах довідками МСЕК від 06.12.2001, від 06.11.2002, та від 09.12.2003, позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, та при останньому огляді 22.11.2004 довідкою МСЕК встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково, з них: 25% по вібраційній хворобі, та 15% по туговухостві, інвалідність не визначено, за висновком якої він потребує: медикаментозне лікування, ВМП (а.с. 9-13). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави, що передбачено ст.3 Конституції України. Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частина 4 ст. 43, ч.1 ст. 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Вирішуючи спір, що склався між сторонами, суд виходить із законодавства,що діяло на момент первинного встановлення позивачу втрати працездатності в 2000 році, а саме ст.12 Закону України «Про охорону праці» в первинній редакції від 14.10.1992, згідно якої відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до вимог ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання №38 від 12.10.2000, як вказувалось раніше, підставою для встановлення професійного захворювання [PERSON] послужило те, що позивач пропрацював 16 років 2 місяців в умовах впливу на організм вібрації, яка складала 114 дБ при ГДР 112 дБ, та шуму, який складав 95 дБ, при ГДР 80 дБ. Причиною виникнення професійного захворювання є недосконалість конструкцій, відсутність віброгасників. Оскільки [PERSON] працював більше 21 року на підприємстві відповідача, рекомендовано згідно п. 16 акту головному інженеру Ганнівського кар`єру [PERSON] : проводити своєчасний ремонт і ТО дорожньо-будівельної техніки. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення потерпілому [PERSON] в результаті отриманого на виробництві професійного захворювання, моральної шкоди. Згідно роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що позивач працював на підприємстві відповідача 21 рік, з них 16 років в умовах впливу шкідливих факторів, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності 40 %, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 80 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. Суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача про добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, оскільки добровільне виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому суд вважає необхідним, при частковому задоволенні позову, слід стягнути з відповідача судовий збір в сумі 840,80 грн. на користь держави. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, ст.440-1 ЦК України (в редакції 1963р.),

Outcome: partial