Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № б/н від 03.12.2011 року у розмірі 22409,17 грн. та 2102 грн. сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 03.12.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався погашати кредит, нараховані відсотки за користування кредитом, заборгованість по перевитраті платіжного ліміту, оплачувати комісії, на умовах, передбачених Договором. [PERSON] порушив умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 22409,17 грн., з якої: 11550, 69 грн. заборгованості за тілом кредиту, 1941, 14 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625; 7374, 05 грн. нарахованої пені, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1043,29 грн. - штраф (процента складова). 02 квітня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому він просить в задоволенні позову відмовити у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю, а також у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Свою позицію відповідач мотивує тим, що в порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 207 ЦК України позивач не надавав йому при укладанні договору для ознайомлення та підпису Умови та правила надання банківських послуг, у підписаній ним заяві позичальника від 03.12.2011 процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Тому надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між ними договору. Посилаючи на правові висновки Верховного Суду від 29.01.2018 (справа №229/2048/16-ц), від 03.07.2019 (справа № 342/180/17) вважає, що позовні вимоги про стягнення з нього процентів за користування кредитом з 03.12.2011 по 10.12.2019 в розмірі 22409,17 грн. суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права та вимогам ст. ст. 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 263 ЦПК України і є необґрунтованими. Крім того строк дії картки, що було видана йому у зв`язку з укладеним договором, закінчився у грудні 2013 року. Пройшло більше 7 років з моменту закінчення терміну дії картки, за отриманням нової він не звертався. Тому, позивач не мав права нараховувати проценти, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняються після спливу визначеного договором строку кредитування (Правова позиція Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження №14-10 цс18). Також відповідач, посилаючись на норми ст.ст. 251, 252, 261, 530, 631 ЦК України зазначає, що перебіг позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом виник 03.12.2013, а позивач звернувся до суду з позовом 03.02.2020, тобто з порушенням встановленого ст. 257 ЦК України строку, а тому це є підставою для відмови в задоволенні позову. У відповіді на відзив, що надійшла до Роменського міськрайонного суду 25.05.2020, представник позивача, посилаючись на норми ст. 634 ЦК України вказує на те, що заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають Договір про надання банківських послуг. В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Укладення договору таким чином чинному законодавству не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні умови для вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими позивальник ознайомлений, про що свідчить його підпис у заяві. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано можливість доступу до нього, зокрема за допомогою Карти та фінансового телефону на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП - пароль. Також представник позивача вказує на те, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, в даному випадку видавалась платіжна картка з встановленим кредитним лімітом. З виписки з карткового рахунку, що додається, чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі підстави для стягнення заборгованості з відповідача. У відповіді на відзив представник позивача просить суд врахувати висновки Верховного Суду у справах №356/1635/16-ц від 10.04.2019, №428/2873/17 від 28.03.2019, № 755/2720/16-ц, №666/388/16-ц від 17.04.2019. Також вказує на правомірність нарахування позивачем відсотків на заборгованість за кредитом та процентів до повного погашення заборгованості за кредитним договором. Датою 12.2020 (останній день строку дії картки) визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу для погашення кредиту в розмірі та строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу грошових зобов`язань за кредитним договором №б/н та припинення зобов`язань в цілому. У випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором та наявності простроченої заборгованості по кредиту, зобов`язання сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно і на сьогоднішній день являється не припиненим. Нарахування банком відсотків після закінчення строку виконання зобов`язання є цілком законним та повністю узгоджується з Умовами надання споживчого кредиту та зовсім не суперечить положенням постанови Великої палати Верховного суду по справі № 444/9519/12 та ч. 2 ст. 625 ЦК України. Сторони досягли згоди і уклали кредитний договір, в якому передбачили умови сплати пені та штрафу. Пеня та штрафи нараховані правомірно та у відповідному розмірі. Щодо строку дії договору та кредитної картки, звертає увагу суду, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях - ануітет, тощо. Але відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Згідно Умов та Правил картковий рахунок - це поточний рахунок, на якому враховуються операції по платіжній картці. Згідно Умов та Правил «Картрахунки відкриті на невизначений строк». Платіжна картка - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законом порядку пластикової або іншого виду картки, яка використовується для ініціалізації переводу коштів з рахунку клієнта ... тощо. Згідно Умов обслуговування банк відкриває Клієнту Картрахунок, видає Клієнту картки, їх вид та срок дії визначено в Заяві та в Пам`ятці клієнта. Тобто необхідно розрізняти поняття даних кредитно-правових відносин, які поєднані в одне ціле - Кредитний договір. Дія договору пролонгується кожні 12 місяців. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Кредитний договір чинний, а заперечення Відповідача нічим не обґрунтовані. Щодо строку позовної давності, вказує, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Строк перевипущеної картки до відповідача 12.2020, позивач звернувся до суду з позовом 28.01.2020 - до спливу строку позовної давності. Відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнавав свої зобов`язання за договором. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. До позовної заяви додано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.54). 06 лютого 2020 року судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судовий розгляд справи призначено на 09 год. 50 хв. 05.03.2020. Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить задовольнити (а.с.52). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання, а тому суд вважає за можливе вирішити справу без його участі (а. с. 68, 69). Інші процесуальні дії передбачені п.3 ч.3 ст. 265 ЦПК України судом не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 03.12.2011 року [PERSON] підписав анкету заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а. с. 25). До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, Універсальна - 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, дані Витяги відповідачем не підписані, дата їх формування відсутня, дані про його отримання відповідачем відсутні (а. с. 26, 27-43). Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 03.12.2011, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31.05.2015 загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 664,97 грн., загальний залишок заборгованості за відсотками 30, 70 грн., заборгованість по пені та по комісії - 0,00 грн. (а.с.7-12). Станом на 30.09.2019 року заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 18924,74 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 11550,69 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 7374,05 грн., заборгованість за поточними вимогами - 891,16 грн., заборгованість за простроченими вимогами 1081,31 грн. (а.с.13-23). Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 03.12.2011, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] станом на 10.12.2019 заборгованість становить: заборгованість за тілом кредиту 11550,69 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 в сумі 1941,14 грн., заборгованість по пені в сумі 7374,05 грн., заборгованість по судовим штрафам в сумі 1543,29 грн. (а.с.24). З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що між позивачем та відповідачем був підписаний договорі №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: номер картки [NUMBER] , дата відкриття 03.12.2011, термін дії 09/15; номер картки [NUMBER] , дата відкриття 31.07.2014, термін дії 10/17, номер картки [NUMBER] , дата відкриття 08.12.2016, термін дії 12/20, номер картки [NUMBER] , дата відкриття 10.02.2017, термін дії 12/20 (а.с.100). З банківської виписки по рахункам [PERSON] вбачається, що основна карта: № [NUMBER] , починаючи з 03.12.2011 відповідач користувався карткою, знімав готівку, оплачував покупки в магазинах, поповнював карту. Останній раз здійснив її поповнення 21.02.2019 в терміналі самообслуговування: м. Ромни, вул. Горького, 71 (а.с. 123-164). До відповіді на відзив представником позивача надано наказ про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків Таким чином, між сторонами склалися правовідносини з приводу виконання зобов`язання щодо кредитної заборгованості, які врегульовані нормами Глави 71 Цивільного кодексу України. Норми права, застосовані судом: Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. При цьому, згідно з частиною четвертою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Мотиви суду. Суд оцінив за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому, так і кожному окремо, враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для часткового задоволення позову. Суд прийшов до такого висновку, виходячи з наступного. Зокрема, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 03.12.2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), складові його повної вартості, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, та 1941, 14 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.12.2011 року, посилався на п.п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 Договору, де зазначено, що Клієнт при його укладанні дав згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Також позивач посилається і на можливість внесення змін до умов договору, яка передбачена п.п. 1.1.1.67, 1.1.5.1, 1.1.5.2 Договору щодо можливості зміни тарифів та інших невід`ємних частин Договору та вважає, що таким чином банк використав своє право щодо зміни умов договору. Також позивач вказує на те, що при укладанні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua, згіно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та штрафів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03.12.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.02.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідача кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, суд приходить до висновку, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг , які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.12.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді питання щодо відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також, позивач в позовній заяві зазначив, що у суму заборгованості включено «1941,14 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625». Проте жодного обґрунтування в цій частині, позовна заява не містить, в тому числі не містить ні відповідної правової норми, ні детального математичного розрахунку цієї суми, при цьому позивач обмежився лише зазначенням цієї суми в розрахунку заборгованості станом на 10.12.2019. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 14-131цс19. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Отже, у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача 1941, 14 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 7374 грн. пені, а також штрафів в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 1043, 29 грн. (процентна складова), слід відмовити. Також суд бере до уваги те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 03.12.2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд вбачає наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 11550,69 грн., а тому в цій частині позовні вимоги слід задовольнити. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, та, що право вимоги виникло у позивача до нього 03.12.2013, а позивач звернувся до суду з позовом 03.02.2020, тобто з порушенням встановленого ст. 257 ЦК України строку, тому це є підставою для відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. Так, з довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що між позивачем та [PERSON] був підписаний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: номер картки [NUMBER] , дата відкриття 03.12.2011, термін дії 09/15; номер картки [NUMBER] , дата відкриття 31.07.2014, термін дії 10/17, номер картки [NUMBER] , дата відкриття 08.12.2016, термін дії 12/20, номер картки [NUMBER] , дата відкриття 10.02.2017, термін дії 12/20 (а.с.100). У банківській виписці по рахункам [PERSON] зазначено, що основна карта: № [NUMBER] . У цій виписці міститься інформація про рух коштів на указаному банківському рахунку та деталі транзакції за карткою та вбачається, що починаючи з 03.12.2011 (час укладення договору) відповідач постійно користувався карткою, знімав готівку, оплачував покупки в магазинах, поповнював карту (а.с. 123-164). Тобто, продовжуючи користуватись грошовими коштами позивача, [PERSON] погодився з продовженням строку дії кредитного договору. Так, останній раз він здійснив поповнення картки 21.02.2019 в терміналі самообслуговування: м. Ромни, вул. Горького, 71 . До суду з позовом АТ КБ «Приватбанк» звернулось 03.02.2020. А тому суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у розмірі 1083,46 грн. судового збору, що пропорційно до задоволених вимог (11550,69 х 2102 : 22409,17 = 1083, 46). Судом також застосовані інші норми процесуального права, а саме: ст.ст. 5, 12, 13,19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України. Суд

Outcome: partial