Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за договором №IFIWGK00000283 від 29.02.2008р. в сумі 434250,74 грн., виселення та понесених судових витрат по справі. В судових засіданнях, в яких сторони були присутні останні повідомили суду, що їм відомі процесуальні права та обов'язки, а також наслідки проведення процесуальних дій. Сторони повідомили суд про рішення судів, що стосуються предмету спору та долучили копії відповідних судових рішень до матеріалів справи. В подальшому представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, за змістом якої, заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та клопотанні про збільшення позовних вимог, просив розглядати даний спір у відсутності представника. Аналогічна заява надійшла і від представника відповідача. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №IFIWGK00000283 від 29.02.2008р. (а.с. зв. 4-76) Приватбанк (надалі перейменоване на ПАТ «ПриватБанк») надало [PERSON] грошові кошти в сумі 60300,00 дол. США, із сплатою 12,00% річних з кінцевим терміном повернення до 29.03.2028р. Проте, свої зобов'язання за договором [PERSON] належним чином не виконувала, та станом на 19.06.2013р. її заборгованість становить 54349,28 дол. США, що еквівалентно 434250,74 грн. а саме: 46273,76 дол. США, заборгованість за кредитом; 7241,94 дол. США заборгованості по відсотках; 50,97 дол. США заборгованості по комісії; 782,61 дол. США пені (а.с. зв. 89-92). Зазначена обставина частково спростовується висновком спеціаліста від 22.01.2014р., відповідно до якого різниця складає 24,75грн. та який долучено до матеріалів справи. Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - договору №IFIWGK00000283 від 29.02.2008р. Таким чином відповідачем допущено порушення вимог ст.ст.526,527,530 ЦК України та умов договору. Судом установлено, що зобов'язання позичальника [PERSON] по вказаному договору забезпечені договором іпотеки від 23.03.2008р, укладеним позивачем з відповідачем. Згідно з умовами даного договору в іпотеку передано нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 95,83 кв.м., житловою площею 57,14 м.кв., комора в підвалі площею 15,0 м.кв., комора площею 7,72 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО [PERSON] 03.03.2008р. по реєстру №1175, право власності на яку зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 03.03.2008р. за №4265 в реєстровій книзі №38, РПВН :7904469 (а.с. зв.7-8) На момент укладення іпотечного договору (п.1.2договору) вартість предмету іпотеки сторони визначили в сумі 295425,00 грн. Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до змісту п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання задовольнити свої вимоги, забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом договору іпотеки також передбачено, що звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки здійснюється шляхом продажу будь-якій особі іпотеко- держателем предмету іпотеки від свого імені у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Суду не представлено доказів того, що позивачем були направлені відповідачу вимоги (претензії) про те, що банк вимагає повернути кредит, по якому наявна заборгованість, однак наявні у справі копії судових рішень свідчать про наявність між сторонами спору з приводу сплати заборгованості у зв'язку із підвищенням відсоткової ставки в односторонньому порядку за кредитним договором. У відповідності до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належить виключно позивачеві. Таким чином оцінюючи обставини справи у їх сукупності, оскільки відповідач не виконує основне зобов'язання за договором, забезпеченим іпотекою, не проводять своєчасного погашення кредиту та відсотків за користування ним, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають до часткового задоволення. При цьому суд бере до уваги клопотання сторони відповідача про зменшення суми нарахованої банком пені та штрафу, з огляду на таке. З представленого представником позивачем розрахунку, станом на 19.06.2013р. (а.с.92), вбачається, що всього пені погашено, в тому числі списано на суму 11889,77 дол. США, а залишок її складає 782,61 дол. США. З представлено розрахунку не наведено за який саме період наявна заборгованість по пені, та яким чином вона погашалась, а відтак суд вважає доводи, наведені у клопотанні обґрунтованими та такими, що дають підстави суду для зменшення наявної заборгованості по пені в розмірі 782,61 дол. США, що еквівалентно 6253,05 грн. на момент представлення розрахунку. З аналогічних підстав слід зменшити наявну заборгованості по комісії, що становить 50,97 дол. США та еквівалентно 407,25 грн. на момент представлення розрахунку. Відтак суд вважає доведеною заборгованість відповідача перед позивачем в сумі, що складає 427565,69 грн. (434250,74 - (6253,05 (пеня) +407,25(комісія)+24,75(різниця в розрахунках виявлена аудитором)). Стосовно виселення та зняття з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] то суд вказує наступне. Стороною позивача не представлено суду доказів того, що іпотекодержатель звертався до відповідача з заявами про добровільне звільнення житлового будинку. Пункт 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. В той же час на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, а тому такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, так як відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК щодо права особи для звернення до суду за захистом і на думку суду така вимога є передчасною. Судові витрати підлягають стягненню у відповідності зі ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 526, 527, 530, 599, 625, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 7,33, 35,39,40 ЗУ «Про іпотеку»,

Outcome: partial