Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.06.2016 року у справі за позовом [PERSON] до малого приватного підприємства «ТФТ», [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] розмір втраті товарної вартості автомобіля «KIA RIO», державний реєстраційний номер [NUMBER], у сумі 6413 (шість тисяч чотириста тринадцять) гривень 47 копійок. Однак, при постановлення вказаного рішення судом не було вирішення питання про судові витрати у справі в частині розподілу витрат на правову допомогу. Згідно ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обовязковою. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, у тому числі, витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивачем було заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу, повязаних із складанням позовної заяви [PERSON], що підтверджено квитанцією №126 від 03.11.2015 року. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, [PERSON] має право на зайняття діяльністю у сфері права (69.10 КВЕД). Згідно пунктів 47 та 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~№ 4191-VI\~ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у\~пункті 2\~частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З огляду на викладене, у звязку із належним документальним підтвердженням витрат на правову допомогу, наданих особою, яка є фахівцем у галузі права, та повязаних із складанням позовної заяви, вказані витрати, згідно ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved