Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, зобов`язання видати трудову книжку. У своєму позову, позивач з урахування уточнень, просив суд: - зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» надіслати поштовим відправленням з описом вкладення трудову книжку [PERSON] , [INFO] , із записами про прийом та звільнення з роботи за угодою сторін на адреса: [ADDRESS] ; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» на користь [PERSON] 3 419,90 грн. заборгованість із заробітної плати за січень 2019 рік; середньомісячну заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки та вимушеного прогулу, а також невиплати заробітної плати в день звільнення за період з 01 лютого 2019 року по день ухвалення судового рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 239,90 грн., допустити до негайного виконання рішення в межах заробітної плати за один місяць в сумі 4 918,29 грн., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач зазначив, що у період часу з 13 червня 2018 року по 31 січня 2019 рік він знаходився у трудових відносинах з відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК», а з 31 січня 2019 року звільнився за угодою сторін й того ж дня покинув територію України, перетнувши кордон. Відповідачем під час звільнення не було перераховано позивачу заробітну плату за січень 2019 рік та не направлено трудову книжку. Повернувшись в Україну 02 травня 2019 року позивачем було направлено відповідачу заяву із вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі та направити трудову книжку, але вказана заява відповідачем була проігнорована. Зазначив, що позивач звернувся до суду із позовом у межах тримісячного строку із моменту письмового звернення до колишнього роботодавця з вимогою про повернення трудової книжки та виплати заборгованості із заробітної плати. Враховуючи відсутність позивача в останній день на роботі та пред`явлення ним вимоги про виплату заборгованості та повернення трудової книжки лише 16 травня 2019 року суму заборгованості розраховується з 17 травня 2019 року по 11 грудня 2020 рік з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача, яка складає 239,9 грн. Вважає, що розмір середнього заробітку за період з 17 травня 2019 року по 11 грудня 2020 рік, який підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України становить 94 760,5 грн. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» надав суду відзив на позов, у якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що відповідно до наказу № 38-К від 31 січня 2019 року позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та був ознайомлений з даним наказом 31 січня 2019 року, про що свідчить підпис позивача в наказі про ознайомлення із наказом. На виконання вимог КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників в день звільнення позивача йому була видана трудова книжка та позивач її отримав та розписався в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, яка від 02 жовтня 2015 року. Вважає, що в день звільнення 31 січня 2019 року позивачу були виплачені усі належні йому при звільненні виплати, а саме 22 січня 2019 року в сумі 1 439,68 грн., 31 січня 2019 року в сумі 3 419,90 грн. Вважає, що надані позивачем документи, а саме посадочний документ на ім`я [PERSON] , виписка з карткового рахунку ПриватБанк позивача, копія сторінок паспорту позивача з відмітками прикордонної служби України, довідка Державної прикордонної служби України такі документи не є належними доказами. Так, датою відправлення поїзду зазначено 30 січня 2019 року о 21.08 год., зі станції Київ - Пасажирський, однак позивач фактично звільнений 31 січня 2019 року та наявність посадочного документа не підтверджує факт поїздки. Банківська виписка також не підтверджує, що позивач не міг фізично отримати трудову книжку та належні виплати при звільненні, оскільки не містить часу здійснення таких розрахунків. Також вважає, що оскільки позивач був ознайомлений з наказом про звільнення 31 січня 2019 року та в цей день отримав трудову книжку, граничним строком звернення до суду є 02 травня 2019 року, а позивач звернувся до суду лише в липні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, тому просить суд застосувати строк позовної давності. В судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилався на обставини викладені в позові. Просив суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» надіслати поштовим відправленням з описом вкладення, трудову книжку [PERSON] , [INFO] , із записами про прийом та звільнення з роботи за угодою сторін на адреса: [ADDRESS] ; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» на користь [PERSON] 3 419,90 грн. заборгованість із заробітної плати за січень 2019 рік; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 239,90 грн. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» - Плітан А.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову, надав суду відзив на позовні вимоги, де просить суд відмовити в задоволенні позову. Заяви, клопотання учасників справи 21 серпня 2019 року відповідачем наданий відзив на позов. 28 серпня 2019 року позивачем надана відповідь на відзив. 21 серпня 2019 року клопотання відповідача про витребування інформації. 05 вересня 2019 року клопотання позивача про призначення експертизи. 05 вересня 2019 року клопотання позивача про витребування оригіналів письмових доказів. 11 вересня 2019 року заперечення представника відповідача на відповідь. 11 вересня 2019 року клопотання представника відповідача про витребування доказів по справі. 28 жовтня 2019 року позивачем надана заява про зміну підстави позову. 28 жовтня 2019 року позивачем надана заява про забезпечення доказів. 13 листопада 2019 року відповідачем наданий суду відзив. 13 листопада 2019 року відповідачем надана заява про забезпечення доказів. 14 лютого 2020 року клопотання представника позивача про доручення доказів по справі. 20 травня 2020 року найшов висновок експерта. 23 червня 2020 року заява позивача про ознайомлення із матеріалами справи. 25 червня 2020 року представником відповідача надані додаткові пояснення по справі. 23 липня 2020 року клопотання представника відповідача про повернення оригіналів письмових доказів. 28 липня 2020 року та 30 липня 2020 року, 07 вересня 2020 року, 08 вересня 2020 року, 11 вересня 2020 року, 16 жовтня 2020 року, 19 листопада 2020 року, 23 листопада 2020 року представником відповідача надані додаткові пояснення. 30 липня 2020 року, 11 вересня 2020 року позивачем надана заява про розгляд справи за його відсутність та наданий розрахунок. 07 серпня 2020 року, 07 вересня 2020 року позивачем наданий розрахунок до позовних вимог. 09 листопада 2020 року заява представників позивача про ознайомлення із матеріалами справи. 25 листопада 2020 року заява представника позивача про розрахунок позовних вимог. 07 грудня 2020 року представником позивача надані додаткові пояснення. 11 грудня 2020 року представником відповідача надані додаткові пояснення по справі. Процесуальні дії суду 19 липня 2019 року ухвалою відкрито провадження по справі та призначено судове засідання в порядку загального позовного провадження. 11 вересня 2019 року ухвалою суду залишено без задоволення клопотання відповідача про витребування доказів. 19 вересня 2019 року ухвалою суду залишено без задоволення клопотання відповідача про витребування доказів. 14 листопада 2019 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення доказів. 14 листопада 2019 року ухвалою суду по справі призначена експертиза. 16 грудня 2019 року ухвалою суду поновлено провадження по справі. 21 січня 2020 року ухвалою суду витребувані документи для проведення експертизи. 14 лютого 2020 року ухвалою суду встановлений строк проведення експертизи. 06 травня 2020 року ухвалою суду поновлено провадження по справі. 26 червня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що в період часу з 13 червня 2018 року по 31 січня 2019 рік позивач [PERSON] знаходився у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» на посаді агента торговельного Дніпровського підрозділу Торговельного відділу ЛУКАС Товариством з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК», що вбачається з копію наказу № 173-к про прийняття на роботу від 12 червня 2018 року та не заперечується відповідачем. Відповідно до наказу № 38-К про припинення трудового договору позивача [PERSON] було звільнено 31 січня 2019 року на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України за угодою сторін, що не заперечується відповідачем. У січні 2019 року позивачу нарахована 6 036,75 грн., що вбачається з Індивідуальної відомості про застраховану особу, форма ОК-7 видана пенсійним фондом України. Позивач із заявою від 06 травня 2019 року звернувся до відповідача та просив директора Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» надіслати Укрпоштою його трудову книжку із записами про прийом та звільнення з роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК», перерахувати борг по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, що вбачається із заяви від 06 травня 2019 року, квитанції, опис вкладень, повідомлення про вручення. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є зобов`язання відповідача видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з трудових правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу законів про працю України. Оцінка суду Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин 1 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно до ст.55 Конституції України, «кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб….Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань». Ст.68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Щодо вимог позивача отримання трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] був звільнений на підставі наказу № 38-К про припинення трудового договору 31 січня 2019 року за ст. 36 п.1 КЗпП України. У своєму позові позивач посилається на те, що відповідачем після його звільнення не була видана трудова книжка. Стаття 47 КЗпП України визначає обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку, за якою власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно до п.4 Наказу «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», № 58 від 29 липня 1993 року зареєстрованої в Міністерстві юстиції України, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Так, як встановлено в судовому засіданні позивачем була отримана трудова книжка в день звільнення 31 січня 2019 року, про що останній розписався в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Посилання позивача на те, що він не отримував трудову книжку та не розписувався за її отримання суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до копії виписки Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них від 02 жовтня 2015 року [PERSON] отримав трудову книжку 31 січня 2019 року, про що мається підпис. Окрім цього, з висновку експерта № 5494-19, за яким судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертизи Здор В.М. 06 травня 2020 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від мені [PERSON] в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них працівників Дніпропетровського підрозділу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» під порядковим номером запису 129 в графі «Розписка працівника в отриманні трудової книжки» виконаний самим [PERSON] (п.2 висновку). Крім того, посилання позивача на те, що позивач в день отримання книжки знаходиться за межами України суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається з наданих позивачем документів, а саме посадочного документа на ім`я [PERSON] , копії сторінок паспорту позивача з відмітками прикордонної служби України, довідки Державної прикордонної служби України, тому як датою відправлення поїзду зазначено 30 січня 2019 року о 21.08 год., зі станції Київ - Пасажирський, однак позивач фактично звільнений 31 січня 2019 року та наявність посадочного документа не підтверджує факт поїздки. Відповідно до вимог ч.5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, як встановлено в судовому засіданні факт отримання позивачем трудової книжки 31 січня 2019 року підтверджується заявою позивача про звільнення за згодою сторін підписану позивачем 31 січня 2019 року; підписом позивача в наказі про звільнення про ознайомлення із наказом 31 січня 2019 року; підписом позивача про отримання трудової книжки в журналі руху трудових книжок. З урахуванням викладеного вимоги позивача про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» надіслати поштовим відправленням з описом вкладення, трудову книжку [PERSON] , [INFO] , із записами про прийом та звільнення з роботи за угодою сторін на адреса: [ADDRESS] , та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Щодо права виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку через її невиплату Стаття 21 та ст. 22 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про оплату праці» та ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Позивач у своєму позові посилається на порушення відповідачем під час його звільнення вимог щодо виплати заробітної плати під час звільнення. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Так, як встановлено в судовому засіданні відповідачем під час звільнення не були виконані вимог ст. 116 КЗпП України, а саме не була виплачена позивачу заробітна плата за січень 2019 рік. Відповідно до висновку експерта № 5494-19 судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертизи Здор В.М. 06 травня 2020 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, вбачається, що у встановленому аркуші до додатку № 100 від 31 січня 2019 року в графі «Підпис про одержання» (за одержання коштів у сумі 3 419,90 грн.). - не надається можливим за причин викладених у дослідницькій частині висновку (п.1 висновку). З урахуванням викладеного суд не має можливості дійти висновку, що в графі «Підпис про одержання» (за одержання коштів у сумі 3 419,900 грн.) було виконано дійсно позивачем [PERSON] , а, відповідно, прийти до висновку, що позивачем дійсно була отримана вказана сума коштів, а тому вказана сума підлягає стягненню на користь позивача. Позивач стверджував, що через невиплату йому заробітної плати у визначеному розмірі відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки відповідного розрахунку, а саме з 17 травня 2019 року до дня ухвалення судового рішення включно, що на грудень 2020 року становив 94 760,50 грн., з урахуванням середньоденної заробітної плати в розмірі 239,9 грн. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. За обставин справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке. У справі позивач звернувся із позовом і не заявляв вимогу про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а лише заявлено вимоги про заборгованість по заробітній платі, середньомісячну заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки та вимушеного прогулу в період з 01 лютого 2019 року по 11 липня 2019 рік, а заявлено лише в жовтні 2019 року. Окрім цього, сума заробітної плати, присудженої позивачу у справі 3 419,90 грн. менша більш ніж у двадцять сім з половиною разів, ніж визначена ним сума середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні заробітку. Також, суд враховує й висновки експертизи № 5494-19, за якими судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертизи Здор В.М. від 06 травня 2020 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що у встановленому аркуші до додатку № 100 від 31 січня 2019 року в графі «Підпис про одержання» (за одержання коштів у сумі 3 419,90 грн.). - не надається можливим за причин викладених у дослідницькій частині висновку (п.1 висновку), тому як не виключена можливість того, що частина ознак розбіжності могла виникнути в результаті навмисного спотворення почерку, тому та сукупність ознак, яка не піддається сумніву не достатня для диференціації підписних почерків. З огляду на вказані обставини, зокрема наведені дії позивача та відповідача, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати є очевидно неспівмірною з розміром заборгованості по заробітній платі, тому суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 3419,90 грн. за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивача заробітної плати, тобто зменшивши до розміру заробітної плати. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Щодо строків звернення до суду. Так, у своєму відзиві відповідач заявив про застосування строків звернення до суду із вимогами позивача на що суду зазначає наступне. Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, позивачем заявлені вимоги про стягнення заробітної плати, які відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. Щодо застосування вимог ст. 233 КЗпП України, до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не приймає до уваги, оскільки в задоволені цих вимог судом відмовлено. Окрім цього, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАШКАН ЛОГІСТИК» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. на користь держави.

Outcome: partial