Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Представник позивача [PERSON] адвокат Гивель В.П. подав до суду позов до [PERSON] (відповідачка), у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . В обґрунтування вимог щодо предмета спору представник позивача покликається на те, що [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 26.05.2011 належить житловий будинок [ADDRESS] . У цьому будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON] - [PERSON] , шлюб з якою розірвано судом 01.08.2016. Після розірвання шлюбу відповідачка не проживає у зазначено житловому будинку понад 1 рік без поважних причин, не сплачує комунальних платежів, особистих речей у ньому не має і будинком вона не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням їй не чиниться. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, та просить суд позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. Заяви, клопотання учасників справи. Представником позивача подано клопотання про виклик відповідачки через засоби масової інформації та незаперечення щодо відкладення розгляду справи (а.с.29). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 15.09.2020 прийнято справу до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.23-24). Ухвалою судового засідання від 21.01.2021 відкладено розгляд справи (а.с.30). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/1079/20 відповідачки [PERSON] (а.с. 34, 35). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 26.05.2011, зареєстрованого в реєстрі за №388, [PERSON] подарувала [PERSON] будинок [ADDRESS] (а.с.7). Згідно з витягу про державну реєстрацію прав від 08.06.2011, право приватної власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано 08.06.2011 за [PERSON] (а.с.8). Довідкою Журавненської селищної ради Львівської області від 14.07.2020 №999 та інформацією з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області від 01.09.2020 встановлено, що у будинок [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.9, 22). Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01.08.2016 шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). Актами обстеження житлово-побутових умов від 12.01.2020, 15.04.2020 та 25.07.2020 встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає, її особистих речей у будинку не знайдено, після розлучення з 2016 року не приїжджала (а.с.11, 12, 13). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому його колишньої дружини, яка у цьому будинку не проживає. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382-IV). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідачка є колишньою дружиною позивача та зареєстрована у будинку [ADDRESS] . Суд зауважує, що відповідачка зареєструвала місце проживання у спірному будинку як член сім`ї його власника, оскільки вона постійно проживали разом з позивачем і вела з ним спільне господарство, набувши, тим самим, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідачка у зазначеному житловому будинку з 2016 року не проживає, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, і відсутні будь-які фактичні дані на підтвердження того, що у неї є інтерес до житла, у якому вона зареєстрована. Суд зазначає, що сторони не проживають однією сім`єю і позивач не пов`язаний з відповідачкою спільним побутом, відповідачка тривалий час не проживає у належному позивачу житловому будинку, в якому має зареєстроване місце проживання, та не проявляє інтересу до нього, відтак доходить переконання, що право відповідачки на користування цим житловим будинком підлягає припиненню на вимогу позивача на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та узгоджується з правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 319, 321, 383, 391, 401-403, 405, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved