Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивачка [PERSON] у січні 2021 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що їй на підставі свідоцтва про праві власності на житло належить квартира [ADDRESS] . У квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON] , який є сином позивачки. Відповідач не проживає у квартирі з 2004 року. Він після закінчення навчання поїхав до Росії, де одружився і у нього народилася дитина і з тих пір у квартирі він не з`являвся. Оскільки реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає [PERSON] в отриманні субсидії, зумовлює сплату надмірних комунальних послуг, остання вимушена звернутися до суду. Відповідач самостійно знятися з реєстрації місця проживання не може, оскільки проживає в Росії і не має змоги приїхати особисто, але він не заперечує, щоб його зняли з реєстрації місця проживання за рішенням суду. Посилаючись на указані обставини, позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Стислий виклад позиції відповідача Відповідач у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю та просив задовольнити. Стислий виклад позиції третьої особи [PERSON] , яка є донькою позивачки та співвласницею спірної квартири у судовому засіданні проти позову не заперечила. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою суду від 25.01.2021 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Протокольною ухвалою суду від 25.02.2021 року судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжено судовий розгляд. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1993 року позивачка, [PERSON] , третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с.4). [ADDRESS] рішенням Тростянецької міської ради був змінений на [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] відповідно до будинкової книги зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 02.03.2004 року. Один із співвласників спірної квартири [PERSON] помер [INFO] у м.Тростянець Сумської області. Позивачка, звертаючись з цим позовом до суду, ставить питання припинення рішенням суду права іншого співвласника квартири [ADDRESS] , користуватись цим житлом. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] посилалася на те, що її син, який зареєстрований у спірній квартирі, понад рік не проживає у квартирі, що на її думку відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права їх користування цим житлом. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Як установлено судом житлове приміщення квартирою [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності позивачці, відповідачу та третій особі у цій справі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1993 року. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на належну їм частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини. Відсутність у квартирі за місцем реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права користування ним. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18. Посилання позивачки на те, що через реєстрацію у квартирі її сина [PERSON] вона не може оформити субсидію, не дає законних підстав для задоволення позову. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Отже, позивачка не позбавлена права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку їх порушення іншими співвласниками, зокрема, у разі їх відмови нести тягар утримання спільного майна. Також посилання і позивачки, і відповідача на згоду останнього знятись з реєстрації місця проживання за рішенням суду через неможливість прибуття до України, не є законною підставою для задоволення позову та перебирання судом функції органу реєстрації місця проживання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У цьому випадку відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову, в якому фактично відсутній предмет спору, а відтак і необхідність в здійсненні судового захисту. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Відповідач як співвласник квартири має право знятися з реєстрації самостійно за власним бажанням або у випадку позбавлення його права власності на частку у спірній квартирі. За таких обставин позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Позивачка при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов [PERSON] задоволенню не підлягає, сума сплаченого ним судового збору не може бути їй компенсована. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed