Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] (позивач) подав до суду позов до [PERSON] (відповідачка), у якому просить визнати [PERSON] втратившою право користування житловим будинком [ADDRESS] , який належить йому на праві особистої власності. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У будинку зареєстрований він, як власник, його колишня дружина - відповідачка по справі, їх сини та двоє онуків. Відповідачка залишила його в 2015 році і виїхала проживати до своєї матері, де проживає по даний час. 14.12.2018 шлюб між ними розірваний. Він має намір оформити житлову субсидію, однак у цьому йому відмовлено через те, що в будинку зареєстрована відповідачка. [PERSON] більше чотирьох років не проживає у зазначеному житловому будинку. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, суду пояснив, що йому на праві приватної спільної часткової власності належить половина житлового будинку [ADDRESS] . Інша половина належить його рідній сестрі [PERSON] , яка не заперечує проти визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у цьому будинку, про що подала відповідну заяву. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. Третя особа у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Не заперечує проти визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Заяви, клопотання учасників справи. Позивачем подано заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог (а.с.35). Третьою особою подано заяву про розгляд справи за її відсутності та не заперечення проти виписки [PERSON] з будинку [ADDRESS] (а.с.47). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 02.09.2020 прийнято справу до розгляду та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.26-27). Ухвалами судового засідання від 30.11.2020 та 15.01.2021 відкладено розгляд справи (а.с.36, 42). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/973/19 відповідачки [PERSON] (а.с. 40, 41, 44, 45). Суд, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.11.2000 спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] . Спадкове майно складається із Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.19). Із записів у будинковій книзі вбачається, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання у будинку [ADDRESS] з 19.05.1983 (а.с.9-10, 51-57). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.05.2010 Ѕ частка у будинку [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] (а.с.48). Рішенням Жидачівського районного суду від 14.12.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). Актами обстеження житлово-побутових умов заявника від 19.03.2018, 03.08.2018, 19.03.2019, 18.01.2021 встановлено, що [PERSON] з 2015 року не проживає в житловому будинку [ADDRESS] . Місце її проживання - Російська Федерація (а.с.3, 4, 5, 50). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому його колишньої дружини. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону №1382-IV визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону №1382-IV орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідачка є колишньою дружиною позивача та зареєстрована у будинку [ADDRESS] , який на праві приватної спільної часткової власності (по Ѕ частці) належить позивачу [PERSON] та [PERSON] . Суд зауважує, що відповідачка зареєструвала місце проживання у спірному будинку як член сім`ї його співвласника, оскільки вона постійно проживала разом з позивачем і вела з ним спільне господарство, набувши, тим самим, право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідачка у зазначеному житловому будинку з 2015 року не проживає, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Також, суд звертає увагу на те, що відповідачка тривалий час офіційно проживає за кордоном (у Російській Федерації), де отримує страхову пенсію по старості та федеральну соціальну доплату, і відсутні будь-які фактичні дані на підтвердження того, що відповідачка має інтерес до житла, у якому зареєстрована (у будинку [ADDRESS] ). Суд зазначає, що сторони тривалий час не проживають однією сім`єю і позивач не пов`язаний з відповідачкою спільним побутом, відповідачка проживає за кордоном і не проявляє інтересу до житлового будинку, у якому має зареєстроване місце проживання, відтак доходить переконання, що право відповідачки на користування цим житловим будинком, співвласником якого є позивач, з огляду на позицію іншого співвласника цього будинку, підлягає припиненню на вимогу позивача на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18, та узгоджується з правовими висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 321, 391, 401, 403, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved