Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Свої вимоги до суду позивач за первісним позовом мотивував тим, що 14.08.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № R53700313676В, згідно умов якого відповідач [PERSON] отримала 99500,00 грн. кредиту зі сплатою 31,0 відсотків річних та кінцевим строком погашення заборгованості до 14.08.2016 року. В порушення умов договору [PERSON] станом на 02.07.2014 року допустила заборгованість 90620,36 грн. Позивач ПАТ «ВТБ Банк» просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. У судовому засіданні представник ПАТ «ВТБ Банк» Явтушенко К.М. зменшив позовні вимоги. Просив суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 80458,69 грн. та судові витрати по справі. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] свої вимоги до суду мотивувала тим, що кредитний договір повинен бути визнаний судом частково недійсним, виходячи з того, що його пункт 7.1 суперечить вимогам законодавства. Укладений кредитний договір є договором споживчого кредиту. За змістом ч. 5 ст. ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Наведене створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, порушуючи принцип рівності сторін договору. Саме пункт 7.1 є несправедливим, а тому підлягає визнанню недійсним. У судовому засіданні представник ПАТ «ВТБ Банк» Явтушенко К.М. позовні вимоги підтримав повністю, позов [PERSON] не визнав, посилаючись на його безпідставність, оскільки пункт 7.1 кредитного договору є законним. У судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Іванова В.О. позов ПАТ «ВТБ Банк» не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що банком невірно зроблено розрахунок заборгованості, не враховано ряд платежів здійснених [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, безпідставно нараховано пеню. Позов до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсним окремого пункту кредитного договору підтримали повністю, наполягали на його задоволенні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим у позові Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до [PERSON] слід відмовити, у позові [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» слід відмовити. До такого висновку суд дійшов з наступного. Так, 14.08.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № R53700313676В, згідно умов якого відповідач [PERSON] отримала 99500,00 грн. кредиту зі сплатою 31,0 відсотків річних та кінцевим строком погашення заборгованості до 14.08.2016 року. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Представником ПАТ «ВТБ Банк» Явтушенко К.М. надано суду розрахунок заборгованості [PERSON] по кредитному договору, згідно якого [PERSON] станом на 15.05.2015 року допустила заборгованість 80458,69 грн. яка складається з: боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - 46527,88 грн.; боргу за відсотками з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - 1297,54 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту - 32633,27 грн. У судовому засіданні представник ПАТ «ВТБ Банк» Явтушенко К.М. не обґрунтував та не довів розмір суми заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Зокрема, представник ПАТ «ВТБ Банк» не зміг пояснити чому ПАТ «ВТБ Банк» нараховував заборгованість за простроченим кредитом в той час, коли [PERSON] сплачувала вчасно черговий платіж. Наприклад, 18 грудня 2013 року [PERSON] сплатила черговий платіж в сумі 3600 грн., однак ПАТ «ВТБ Банк» зазначив, що боржником прострочено 13 днів та нараховано пеню 222 грн. 02 коп.; за жовтень 2013 р. банком зараховано 29 днів прострочки та нараховано 471,01 грн. пені в той час, коли [PERSON] 1 жовтня 2013 року сплатила 4000 грн.; у листопаді 2013 року банком зараховано 30 днів прострочки; 2 вересня 2013 року [PERSON] сплатила 4000 грн. а банком зараховано 13 днів прострочки, аналогічно за серпень 2013 року зараховано 14 днів прострочки. 25 липня 2014 року [PERSON] внесла 10000 грн., однак банком нароховано 1163,02 грн. пені за кожен день прострочення. Пропозицію запросити у судове засідання спеціаліста ПАТ «ВТБ Банк», який би роз'яснив та обґрунтував поданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором, представник ПАТ «ВТБ Банк» Явтушенко К.М. таку пропозицію не підтримав, відповідного клопотання не заявив. Правом призначити в справі судову бухгалтерську експертизу на підтвердження доводів щодо нарахування заборгованості за кредитним договором сторони не скористалися. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Положеннями ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним окремого пункту кредитного договору задоволенню не підлягають, оскільки при укладенні кредитного договору обидві сторони дійшли взаємної згоди щодо його умов, зі змістом договору [PERSON] була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис на кожному аркуші договору. Відповідно до ст.. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Одним із видів неустойки є пеня. Відповідно до ч. 2 ст.. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Порядок нарахування пені також зазначено у договорі, а відтак нарахування пені є правомірним, з огляду на дійсні права та обов'язки сторін передбачені кредитним договором. Згідно із частинами першою та другою статті 18 наведеного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до частини п'ятої цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Отже, посилання позивача на несправедливість умов кредитного договору в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу визнання договору недійсним, є безпідставними. Крім того, застосування Закону України „Про захист прав споживачів до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини.

Outcome: dismissed