Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову посилається на те, що 8 серпня 2013 року в м.Дніпродзержинськ сталася ДТП за участю автомобілів УАЗ 21514 під керуванням [PERSON] та Mitsubishi Lanser під керуванням [PERSON] Під час зіткнення зазначених автомобілів [PERSON] знаходилась на пасажирському сидінні Mitsubishi Lanser. 7 серпня 2014 року вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська [PERSON], водія автотранспортних засобів району контактної мережі ВСП «Верхівцевська дистанція електропостачання» ДП «Придніпровська залізниця» було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а також у скоєнні вищевказаної ДТП. Цим вироком суду було задоволено цивільний позов потерпілої [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 430 грн. 06 коп. та моральної шкоди у розмірі 26000 грн. На виконання вироку суду 19 листопада 2014 року позивач добровільно сплатив [PERSON] 26430 грн. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 26430 грн. в порядку регресу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені вимоги з підстав, зазначених у позові. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Представник відповідача суду пояснив, що відповідач дійсно був визнаний винним у скоєнні ДТП, позивач, як власник транспортного засобу, яким керував [PERSON] відшкодував потерпілій завдану шкоду, проте підстав для стягнення цієї суми в порядку регресу саме з відповідача не має, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована, а тому відшкодовувати цю суму має саме страхова компанія, з якою у позивача, як власника транспортного засобу, укладено договір страхування. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі Суд, вислухавши пояснення осіб. які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 7 серпня 2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та цим вироком також була встановлена вина [PERSON] у ДТП, яка сталася 8 серпня 2013 року та в наслідок якої потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Цим вироком було також задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на її користь 430 грн. 06 коп. в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди та 26\~000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Також вироком суду встановлено, що обвинувачений [PERSON] керував автомобілем на момент скоєння ДТП знаходився у трудових відносинах з власником джерела підвищеної небезпеки і виконував в робочий час свої виробничі обовязки як водій автотранспорту відокремленого структурного підрозділу Верхівцевська дистанція електропостачання ДП «Придніпровська залізниця» (а.с. 3-6). Вирок суду в цій частині набрав законної сили, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року (а.с.7-11). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У звязку з чим суд вважає встановленою вину [PERSON] у скоєнні ДТП під час виконання ним трудових обовязків як працівником відокремленого структурного підрозділу Верхівцевська дистанція електропостачання ДП «Придніпровська залізниця» - власника транспортного засобу. На виконання вироку суду 19 листопада 2014 року Верхівцевською дистанцією електропостачання ДП «Придніпровська залізниця» на користь [PERSON] було сплачено 26430 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1093 від 19 листопада 2014 року (а.с.12). Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У звязку з чим позивач сплатив потерпілій 26430 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди як власник джерела підвищеної небезпеки автомобіля [NUMBER]. Також в судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2012 року між державним підприємством «Придніпровська залізниця» (страхувальник) та товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство домінанта» (страховик) було укладено договір № ПР/автобаза -12 1123/НЮ з метою здійснення страхування, по якому страхувальник зобовязаний сплачувати страховий платіж та виконувати інші умови договору, а страховик бере на себе зобовязання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату (відшкодування) на умовах цього договору (а.с.135-139). На виконання умов цього договору між державним підприємством «Придніпровська залізниця» (страхувальник) та товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство домінанта» (страховик) було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується полісом АС/0091272 від 1 січня 2013 року строком до 31 грудня 2013 року (а.с.85), а тому ці правовідносини регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування» та відповідними положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (преамбула закону) страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно зі ст. 3 вказаного Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Також згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Отже, страхування це правовідносини, в яких страхувальник шляхом сплати грошового внеску забезпечує оco6i або третій особі в разі настання страхової події, обумовленої договором або законом, суму виплати страховиком, який отримує певний обсяг відповідальності. Згідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Також потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно з ч. 1 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Встановлено, що 12 серпня 2013 року представник ДП «Придніпровська залізниця» звернувся до ТДВ СТ «Домінанта» із заявою про настання страхового випадку (а.с.86-87). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що 8 серпня 2013 року настав страховий випадок, відповідно до якого у страховика - товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство домінанта» виник обовязок щодо здійснення страхової виплати. Враховуючи те, що право потерпілого на відшкодування шкоди є абсолютним, завдана шкода може бути відшкодована як страховою компанією, з якою укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності так і заподіювачем шкоди. У звязку з чим завдана шкода була відшкодована позивачем, як власником застрахованого транспортного засобу. Проте таке відшкодування не звільняє страховика від обовязку виплати страхового відшкодування відповідно до умов договору. Отже, в цьому випадку у страхувальника, позивача, який відшкодував завдану потерпілому шкоду, виникає право предявити майнові вимоги до страхової компанії - ТДВ СТ «Домінанта». Такі ж правові висновки зробив ВСУ у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 та у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 60954цс16. Відповідно до умов договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності від 1 січня 2013 року визначено ліміт страхової відповідальності на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоровю 100000 грн.; за шкоду, заподіяну майну - 50000 грн. Враховуючи положення п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик в рахунок відшкодування моральної шкоди відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Згідно з п.9.3. ст. 9 цього Закону розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Отже, страховик відповідно до умов договору зобовязаний відшкодувати завдану моральну шкоду в сумі не більше 5000 грн. Як було зазначено вище на підставі вироку суду позивач відшкодував потерпілій [PERSON] майнову шкоду в сумі 430 грн. 06 коп. як витрати на лікування у звязку зі шкодою, заподіяною її здоровю та 26\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що в цьому випадку саме на страховика, ТДВ СТ «Домінанта», покладається обовязок щодо відшкодування позивачу витрат, які він поніс у звязку з відшкодуванням шкоди потерпілій у межах договору страхування, а саме: 430 грн. 06 коп. як витрати на лікування у звязку зі шкодою, заподіяною її здоровю та 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, які визначені п. 5 договору № ПР/автобаза -12 1123/НЮ від 29 грудня 2012 року та ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача цих сум, на думку суду, є необґрунтованими, оскільки вони заявлені до неналежного відповідача. При цьому доводи представника позивача на те, що відповідач має можливість потім предявити майнові вимоги до страховика, суд вважає необґрунтованими, оскільки договір страхування було укладено саме між позивачем та ТДВ СТ «Домінанта», а відповідач не є стороною цього договору. Разом з тим суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача решти суми, а саме 21000 грн. з огляду на таке. Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Також згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, обовязок щодо відшкодування різниці між фактично завданою шкодою (26000 грн.) та страховою виплатою (5000 грн.) покладається саме на [PERSON], як особу, яка визнана винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. У позивача, як особи, яка на відповідних правових підставах відшкодувала шкоду, завдану відповідачем, виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача, як винної особи у відповідності до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги в цій частині суд вважає законним та обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що обовязок по відшкодуванню цих витрат покладається саме на страховика, оскільки це не передбачено ані умовами договору страхування, ані законом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, приймаючи до уваги, що позивача було звільнено від сплати судового збору у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави, виходячи з розміру ставок судового збору за подання позову майнового характеру. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial