Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача. 27.08.2021 року [PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог, посилалася на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка була спадкоємцем [PERSON] , прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Після смерті матері відкрилась спадщина на все належне їймайно. За життя, 29.12.1992 року [PERSON] залишила заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право [PERSON] заповіла позивачу [PERSON] . Спадщину після смерті матері [PERSON] , за адресою [ADDRESS] прийняла тільки [PERSON] . З метою оформлення права на спадщину, [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно. Однак приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Дущук М. М. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав відсутності правовстановлюючих документів на майно спадкодавця. З цих підстав, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: на житловий будинок, загальна площа якого складає 31,4 м2, житлова площа 16,0 м2, а також господарські будівлі та споруди: літня кухня 1990 року побудови 104,5м2, стодола 1938 року побудови 17,6 м2, сарай 1938 року побудови 21,2 м2, сарай 1938 року побудови 8,2м2 навіс 1938 року побудови 17,4 м2 криниця - бетонні кільця, огорожа металева- 42,5 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] . Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. Заяви, та клопотання учасників справи. Позивач будучи належним чином повідомленим в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала (а.с.49) Відповідач Косівська міська рада будучи належним чином повідомленою, не забезпечила явку свого представника в судове засідання, однак з Черганівського старостинського округу Косівської міської ради до суду надійшла заява, у якій відповідач просить проводити розгляд справи без участі старости Черганівського старостинського округу Косівської міської ради. Позов підтримують (а. с. 35). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 30.08.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 28.09.2021 року (а.с. 31). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України судом проведено розгляд справи у відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приймаючи до уваги, що відповідачем подано заяву про визнання позову і таке визнання, на думку суду, не суперечить закону і не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб судом встановлено наступне. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] , 1913 року народження, померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.07.1993 року (а.с. 11, 38). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Черганівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області №36 від 16.02.2017 року, [PERSON] , померла [INFO] , постійно проживала з 1938 року по день смерті в житловому будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . В цьому ж будинку з 1946 року постійно проживає спадкоємець [PERSON] - дочка, де проживає по даний час. Заповіт від імені [PERSON] в Черганівській сільській раді посвідчувався 29.12.1992 року за реєстром №19, який ніким не змінений і не скасований (а.с.19, 44). 29.12.1992 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а. с. 12, 39). Відповідно до рішення Черганівської ради народних депутатів від 25.08.1993 року з додатками, [PERSON] передано у власність ділянку № [NUMBER] для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,8055 га; ділянку № [NUMBER] для ведення особистого підсобного господарства площею 0,05 га (а.с. 13-15). Згідно з копіями рішень Сьомої чергової сесії Черганівської сільської ради від 21.03.2017 року №104/VII-2017 та №105/VII-2017, [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж в натурі (на місцевості) земельних ділянок орієнтовною площею 0,85 га в [ADDRESS] , а також земельної ділянки орієнтовною площею 0,6068 га в с. Черганівка, урочище Багна (а.с. 16,17). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне їй майно. Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Черганівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області №36 від 16.02.2017 року. В будинку, який знаходиться в [ADDRESS] з 1946 року постійно проживає спадкоємець [PERSON] - дочка [PERSON] , де проживає по даний час. (а.с.19, 44). Згідно даних технічного паспорта на будинок, вказаний житловий будинок 1938 року побудови (а.с.20-23), а згідно висновку про вартість об?єкта оцінки від 21.04.2021 року ринкова вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 62 083,00 гривень (а.с. 25). Відповідно до копії виписки з інвентаризаційних матеріалів від 07.04.2021 року, в [ADDRESS] , згідно архівних матеріалів станом на 31.12.2012 р. в Коломийському МБТІ право власності не зареєстровано (а.с. 24, 46). Із належним чином завірених копій матеріалів спадкової справи встановлено, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №33/2017 (а.с. 45). [PERSON] , прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала нотаріусу заяву про відмову від неї. Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування за заповітом і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності у спадкодавця правовстановлюючих документів на майно, яке є об`єктом спадщини. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступ в управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Відповідно до частини першої та другої статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено у підпунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно п.23 постанови пленуму Верхового суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті п.3.3. роз`яснень, що містяться у листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об`єкт нерухомості спадкодавцеві. Згідно з частиною другою статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті матері [PERSON] , що підтверджуються копією заповіту (а.с. 12, 39) на ім`я позивача, копією довідки №36 від 16.02.2017 року (а.с. 19, 44), та постановою нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.48). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Черганівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області №36 від 16.02.2017 року, [PERSON] , померла [INFO] , постійно проживала з 1938 року по день смерті в житловому будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . В цьому ж будинку з 1946 року постійно проживає спадкоємець [PERSON] - дочка, де проживає по даний час. (а.с. 19, 44). Згідно технічного паспорту на будинок, вказаний житловий будинок 1938 року побудови (а.с.20-23), який не підлягав державній реєстрації. Позивач прийняла спадщину у встановленому законом порядку, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала нотаріусу заяву про відмову від неї. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку що спадкодавець [PERSON] за життя володіла вищезазначеним майном, спадкоємець [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом, у встановленому законом порядку прийняла спадщину, спору щодо спадкового майна немає, однак оформити право власності на спадкове майно у нотаріальному порядку не має можливості, у зв`язку з чим її право підлягає захисту у судовому порядку.

Outcome: approved