Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача: Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Киряк С.А., Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Киряк К.А., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації на квартиру. У своєму позові позивач посилається на те, що вона є спадкоємицею за заповітом після померлої [PERSON]. [PERSON], укладаючи 24 жовтня 2014 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], помилилась стосовно обставин, які мають значення щодо правової природи цього правочину, оскільки вважала, що цей договір є договором довічного утримання, відповідно до якого інша сторона договору [PERSON] зобов'язувалася здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло до відповідача лише після її смерті. Правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Спірну квартиру [PERSON] отримала в спадщину від своєї матері [PERSON], яка померла [INFO]. Тому, з урахуванням викладеного, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 24 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Киряк С.А.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати зазначене нерухоме майно у володіння [PERSON], визнавши за нею права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] померлої [INFO].; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], стягнути судові витрати. Пояснення учасників справи: Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилався на обставини викладені в позові та просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 24 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Киряк С.А.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати зазначене нерухоме майно у володіння [PERSON], визнавши за нею права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] померлої [INFO].; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], стягнути судові витрати. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог позивача просили суд відмовити, у зв'язку з відсутністю підстав для їх задоволення, про що надали суду заперечення на позовні вимоги. Заяви та клопотання учасників справи: 08 листопада 2016 року відповідачем [PERSON] надані заперечення на позов. 08 грудня 2016 року відповідачем [PERSON] надано клопотання про витребування доказів. 08 грудня 2016 року відповідачем [PERSON] надані заперечення на позов. 22 листопада 2017 року позивачем надані суду уточнення до позову. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції та Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Киряк С.А., Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Киряк К.А. у судове засідання не зьявились, надали листи, де просять суд розглянути справу за їх відсутністю. Процесуальні дії суду: 07 вересня 2016 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області суду відкрито провадження по справі. 07 вересня 2016 року ухвалою суду, в якості забезпечення позову, накладений арешт на спірну квартиру [ADDRESS]. 08 грудня 2016 року ухвалою суду клопотання відповідача [PERSON] було задоволено та витребувані зазначені нею документи. 09 червня 2017 року ухвалою суду провадження по справі було зупинено до встановлення по ній правонаступника позивача. 12 жовтня 2017 року ухвалою суду провадження по справі було поновлено. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Суд, вислухавши відповідачів, представника позивача, свідків та вивчивши матеріали справи цивільної справи, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу оспорювання договору купівлі-продажу, який регулюється Главою 54 ЦК України. Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, згідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв'язку з чим позивачем обраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання права та предметом позовних вимог позивача є визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 24 жовтня 2014 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що вбачається з наданого суду договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі № 1221. 21 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Згідно до свідоцтва про смерть, видане 07 лютого 2017 року Південним районним у місті Кам'янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, актовий запис № 126, [PERSON] померла [INFO]. Так, [PERSON] після своєї смерті залишила заповіт на все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось на ім'я [PERSON], тому позивач, як заінтересована особа, є особою, яка має право на оскарження договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Як роз'яснено в п.5 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оцінка суду: У своїх вимогах позивач посилається на те, що укладений 24 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], продавець [PERSON] помилилась стосовно обставин, які мають значення щодо правової природи цього правочину, оскільки вважала, що цей договір є договором довічного утримання, відповідно до якого інша сторона договору [PERSON] зобов'язувалася здійснювати постійний догляд та утримання. Окрім цього правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Вказані позивачем посилання є безпідставними з огляду на наступне. Стаття 215 ЦК України визначає підстави недійсності правочину, що є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до вимог ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до вимог ст.655, ст.657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно до роз'яснень, що містяться в 19 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Так, з аналізу вищезазначених норм та дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до висновку, що оспорюваний договір складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, підписаний особисто сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кіряк С.А. та зареєстровано в реєстрі № 1221, що відповідає вимогам ст.ст.655, 657 ЦК України. Окрім цього, суд не вбачає наявність підстав вважати, що між сторонами був укладений договір довічного утримання, оскільки в судовому засіданні позивачем не надані будь-які достовірні докази того, що сторони прийшли до угоди щодо забезпечення відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно та які саме види матеріального забезпечення, види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Відповідно до вимог ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Згідно до п.5 роз'яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Таким чином, враховуючи викладене, відповідачі договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] посвідчили їх нотаріально та здійснили державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. Так в судовому засіданні не встановлено, що волевиявлення продавця не було вільним та не відповідало його волі, а тому посилання позивача на порушення вимог ст.203, 215 ЦК України, є безпідставними. Щодо вимог позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації на квартиру суд зазначає наступне. Ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим, доказів, які б свідчили про вищенаведені факти позивачем всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано. Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведені обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, зокрема того, що волевиявлення [PERSON], під час оформлення договору, не було вільним і не відповідало її волі. Також не надано позивачем докази того, що відповідач [PERSON] не мала права відчужувати спірну квартиру та вона вибула з володіння відповідача не з її волі іншим шляхом. З урахуванням встановленого, вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації на квартиру не підлягають задоволенню, оскільки останніми не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених ним вимог. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, а також те, що в задоволені позову було відмовлено, судові витрати не підлягають поверненню на користь позивача. З огляду на викладене й

Outcome: dismissed