Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP84690827 від 14 листопада 2006 року. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP84690827 від 14 листопада 2006 року [PERSON] отримав кредит 5350,80 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 14.11.2007 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку щомісяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору. У порушення умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 05.06.2013 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором № DNH4KP84690827 від 14 листопада 2006 року в сумі 32414,75 гривень, яка складається з: 4174,53 гривень. заборгованість за кредитом, 11618,58 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 14601,89 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 1519,75 гривень штраф (процента складова). На підставі викладеного, просить суд стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP84690827 від 14 листопада 2006 року, станом на 05.06.2013 року в сумі 32414,75 гривень, яка складається з: 4174,53 гривень. заборгованість за кредитом, 11618,58 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 14601,89 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 1519,75 гривень штраф (процента складова) та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 324,15 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав письмову заяву де позовні вимоги підтримує та просить справу слухати у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, суду надала заперечення, та заяву про застосування позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи , оцінивши надані докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Матеріалами справи встановлено, що 14 листопада 2006 року відповідно до укладеного договору № DNH4KP84690827 [PERSON] отримав кредит 5350,80 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 14.11.2007 року Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку щомісяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору Позивач звернувся до суду з даним позовом та зазначає в ньому, що відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 05.06.2013 року за [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором № DNH4KP84690827 від 14.11.2006 року в сумі 32414,75 гривень, яка складається з: 4174,53 гривень. заборгованість за кредитом, 11618,58 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 14601,89 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 1519,75 гривень штраф (процента складова). Зі змісту наданих позивачем матеріалів судом встановлено, що заборгованість по щомісячній оплаті за обслуговування виникла з березня 2007 року, так як останній платіж було здійснено відповідачем 05.03.2007 року, а позовні вимоги про стягнення заборгованості подані позивачем лише 09.07.2013 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності щодо такої вимоги. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, «Умови та правила надання банківських послуг», заява позичальника, розрахунок заборгованості, вказують на характер правовідносин сторін. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із розрахунку заборгованості, яку надав позивач вбачається, що останній платіж здійснено відповідачем 05.03.2007 року. Кредитний договір DNH4KP84690827було укладено 14 листопада 2006 року і в Договорі зазначено остаточний строк повернення кредитних коштів не пізніше 14 листопада 2007 року. Вирішуючи клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд доходить висновку, що встановлена законом давність звернення за судовим захистом пропущена позивачем без поважних причин. Суд бере до уваги позицію Верховного Суду України, висловлену на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 вересня 2014 року (при розгляді справи № 6-103цс14), предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. В силу вимогстатті 360-7 ЦПК України позиції, висловлені Верховним судом України, є обов'язковими для всіх судів України, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобов'язання. Як випливає з розрахунку заборгованосты наданому позивачем прострочена заборгованість у відповідача виникла 05 березня 2007 року, що свідчить про порушення права кредитодавця, яке виникло з моменту недотримання позичальником строку погашення чергового платежу. Виходячи з викладеного, початок давності для стягнення цих платежів слід обчислювати з моменту (наступного за днем чергового платежу дня) невиконання позичальником кожного з цих зобовязань. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За змістом ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Аналіз наведених положень закону у співставленні з правилами цивільного законодавства про позовну давність дозволяють дійти висновку про право кредитора до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, який за договором між сторонами діє протягом одного року, заявити вимогу про одночасне стягнення заборгованості з урахуванням давності пред'явлення вимоги за кожним з платежів. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Дійшовши висновку, що договір між сторонами діє протягом дванадцяти місяців, суд вважає, що давність звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості не може простиратися на строк, пізніший ніж листопад 2010 року (листопад 2007 року строк, коли мав відбутися останній платіж, + три роки давності звернення до суду). Позивач звернувся до суду 09 липня 2013 року, що свідчить про пропуск позовної давності. Договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з розяснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. В силу ст. ст. 10, 11 ЦПК України тягар доведення перед судом обґрунтованості як вимог, так і заперечень закон покладає на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, а суд вирішує цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Предствником відповідача надана заява про застосування позовної давності до вимог позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки ним пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом, та нічим не підтверджено, що зазначений строк переривався, поважних причин його пропуску позивачами також не наведено. Відповідно до положень ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч.4ст.267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності . Банк з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності до суду не звертався та на поважні причини пропуску строку не посилався. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що позивачем пропущено строк позовної давності визначений ст.257 ЦК України, поважності причин пропуску такого строку позивачем не наведено, відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Згідно ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed