Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечення відповідачів: Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним застосуванням запобіжного заходу. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 30 жовтня 2014 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України на підставі внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014040780001401 від 29 серпня 2014 року. 31 жовтня 2014 року винесено ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання. 18 березня 2015 року вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] визнано винним за ст.336 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та від відбуття призначеного покарання звільнено з випробуванням встановлений іспитовий строк 1 рік. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року вирок суду скасований та призначено новий судовий розгляд. 27 липня 2017 року прокурором Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення відносно [PERSON] та ухвалою суду кримінальне провадження відносно останнього закрито. У зв`язку із зазначеним вважає, що незаконне переслідування [PERSON] тривало з 30 жовтня 2014 року по 27 липня 2017 рік, тобто 33 місяці. Незаконні дії органів досудового слідства, прокуратури та суду завдали моральної шкоди [PERSON] , призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, призвели до погіршення стану здоров`я. У зв`язку із зазначеним просить суд стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 105 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Тому, просить суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь [PERSON] 105 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги та просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь [PERSON] 105 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача Прокуратури Дніпропетровської області надав суду відзив на позов, у якому зазначив, що заперечує щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, оскільки жодних доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури не надано. Вважають, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. Представник відповідача Державної казначейської служби України надав суду відзив на позов, у якому просять суд в задоволенні позовних вимог відмовити, у зв`язку з їх незаконністю та необґрунтованістю. Позивачем не надані будь-які докази, які б підтвердили факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і докази втрати чи погіршення таких зв`язків. Не зрозуміло, які саме вимоги висуваються до ДКСУ, не зазначено, чим саме ДКСУ завдало шкоду позивачу, адже на сьогодні ніяких правовідносин між позивачем та ДУСУ не існує. Оскільки ДКСУ не уособлює собою Державу та не відповідає по її зобов`язаннях, тому формулювання стягнення з державної казначейської служби України матеріальної шкоди є необґрунтованими. Окрім цього, не передбачено чинним законодавством в кошторисі ДКСУ такі витрати як відшкодування шкоди. Заяви, клопотання та пояснення учасників справи: 17 серпня 2018 року клопотання відповідача про заміну відповідача та 08 жовтня 2018 року ухвалою суду задоволено та замінено відповідача на належного. 26 березня 2019 року та 12 липня 2019 року представниками відповідачів наданий суду відзив на позов. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Розглянувши матеріали цивільної справи, вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що 30 жовтня 2014 року позивачу [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України на підставі внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014040780001401 від 29 серпня 2014 року (а.с.4). 31 жовтня 2014 року ухвалою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області позивачу [PERSON] обраний запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (а.с.7, 8). 18 березня 2015 року вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] визнано винним за ст.336 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та від відбуття призначеного покарання звільнено з випробуванням встановлений іспитовий строк 1 рік (а.с.9). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області скасований та призначено новий судовий розгляд (а.с.10-11). 27 липня 2017 року прокурором Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення відносно [PERSON] та ухвалою суду 27 липня 2017 року кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито (а.с.12-15). У своєму позові позивач посилається на те, що його незаконне переслідування тривало з 30 жовтня 2014 року по 27 липня 2017 року, тобто 33 місяці та незаконні дії органів досудового слідства, прокуратури та суду завдали йому моральної шкоди, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, призвели до погіршення стану здоров`я. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є відшкодування моральної шкоди. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення ст.ст.1166, 1167 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Оцінка суду: Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Стосовно доводів відповідачів щодо відшкодування моральної шкоди суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду`розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, та з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати згідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», де мінімальна заробітна плата складає 4 173 грн. та 33 міс. загального часу перебування позивача під слідством, що є більшим ніж вимоги позивача, вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, з урахуванням вимог позивача та вимог ст.13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що на користь позивача стягненню підлягає сума 105 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Є безпідставними посилання у своїх запереченнях Державної казначейської служби України про те, що не може покладатись відшкодування на державну установу відповідальність за завдану державою шкоду й не ґрунтуються на законі з огляду на наступне. Статтею 43 БК України передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України відповідно до покладених завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення). В силу пункту 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Статтею 25 БК України встановлено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Покладаючи відшкодування завданої позивачу моральної шкоди на державу, суд лише зобов`язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає необхідне судові витрати у справі віднести на рахунок Держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved