Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.01.2015 року позовні вимоги [PERSON] задовольнено частково. Скасовано наказ Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» № 073/ГО/заг від 10.04.2014 року «Про створення журналу реєстрації обліку та контролю виконання посадових обов'язків Начальником відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції АТ «СГ «ТАС» (приватне) [PERSON] організацію та контроль роботи [PERSON]», стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь [PERSON] 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. моральної шкоди та на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, скасування наказу про скорочення штату та чисельності працівників та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29.01.2015 року справу повернуто до Вінницького районного суду Вінницької області для винесення додаткового рішення щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24.02.2015 року справу повернуто до Вінницького районного суду Вінницької області для усунення недоліків, а саме: ухвалення додаткового рішення в частині невирішеної судом позовної вимоги щодо скасування наказу № 327-ст від 06.05.2014 року, а також стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 70 000 грн. В судовому засіданні 23.03.2015 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі при обставинах, викладених в позовній заяві. Позивач суду також пояснив, що в матеріалах справи є посадова інструкція, згідно п.2.20 якої він не має права без дозволу директора залишати офіс. Ні вказаного письмового дозволу, ні наказу про відрядження йому надано не було. Крім того, йому не повідомили про ціль відрядження. Є його пояснювальна записка, чому він був відсутній у відрядженні. В наказі № 327-ст зазначається акт від 10.04.2014 року, але не зрозуміло, чому посилаються на цей акт. Жодних підтверджуючих доказів щодо завданої ним матеріальної шкоди відповідачем не надано, а також не надано доказів того, що ним привласнено 30 грн. За весь час роботи у відповідача його жодного разу не направляли у відрядження. Йому просто хочуть створити такі умови праці, щоб він звільнився. Тому просив скасувати наказ № 327-ст від 06.05.2014 року та стягнути з відповідача на його користь 2500 грн. моральної шкоди, яка йому завдана тим, що незаконні дії відповідача призвели до постійних переживань, втрати душевного спокою, він постійно перебуває в роздратованому стані, через що звертався до лікаря, а також просив вирішити питання, яке не було вирішено попереднім судом при винесенні рішення по даній справі, щодо витрат на правову допомогу та стягнути з відповідача на його користь 4000 грн. В судове засідання 01.04.2015 року з`явився Дудчик О.М., який повідомив, що він являється представником відповідача та відповідна довіреність знаходиться в матеріалах справи. На вимогу суду представником було пред`явлено оригінал довіреності, копія якої знаходиться в матеріалах цивільної справи, строк дії якої закінчився 31.12.2014 року. Представник відповідача просив оголосити перерву в розгляді справи, так як належну довіреність він зможе надати лише після 10 квітня 2015 року. Заслухавши позивача [PERSON], який заперечував проти оголошення перерви, так як у представника відповідача було достатньо часу, щоб отримати нову чинну довіреність, суд ухвалив продовжувати розгляд справи у відсутності представника відповідача, так як відповідач двічі належним чином і завчасно повідомлявся про судові засідання і 23.03.2015 року, і 01.04.2015 року, що підтверджується матеріалами справи. Суд не вирішив клопотання представника відповідача Дудчика О.М. про оголошення перерви, так як він по суті і не являється належним представником відповідача з чинною довіреністю, тому не є учасником процесу і не може заявляти клопотання. Крім того, в ухвалі Апеляційного суду Вінницької області від 24.02.2015 року, якою справу повернуто до Вінницького районного суду Вінницької області для усунення недоліків, а саме: ухвалення додаткового рішення в частині невирішеної судом позовної вимоги щодо скасування наказу № 327-ст від 06.05.2014 року, а також стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 70 000 грн., було визначено строк для усунення вказаних недоліків, а саме: 15 днів з дня отримання справи. Відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов`язковою. В матеріалах справи наявні заперечення відповідача на позов, згідно яких 11.04.2014 року відповідно до службової записки на відрядження директора Вінницької регіональної дирекції відповідачем було видано наказ № 130-В, на підставі якого позивача було направлено у відрядження 14.04.2014 року в головний офіс АТ «СГ «ТАС» для вирішення виробничих питань. В той же день позивач був ознайомлений з відповідним наказом, йому було вручено копію наказу, посвідчення про відрядження, проте, ознайомлюватися під підпис з вказаними документами позивач відмовився, в зв`язку з чим працівниками відповідача було складено відповідний акт. Позивач наказ № 130-В не виконав, 14.04.2014 року в головний офіс не прибув, про що було складено відповідний акт. Листом від 15.04.2014 року відповідач зажадав від позивача надати письмові пояснення з приводу невиконання розпорядження власника про відрядження. 17.04.2014 року позивач надав письмові пояснення з приводу невиконання розпорядження власника про відрядження. На підставі вищевказаних документів відповідачем було прийнято рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, про що було видано наказ № 327-ст від 06.05.2014 року. Із вказаним наказом позивача було ознайомлено 07.05.2014 року. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Заслухавши пояснення сторін, врахувавши ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 29.01.2015 року та від 24.02.2015 року, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для винесення додаткового рішення з врахуванням наступного. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно довідки, складеної консультантом суду з кадрової роботи [PERSON], з 22.01.2015 року суддя Вінницького районного суду Вінницької області Шевчук Л.П. не здійснює правосуддя в зв'язку з закінченням п'ятирічного терміну перебування її на посаді судді, тому вищевказана цивільна справа автоматизованою системою КП «Д-3» передана судді Вінницького районного суду Вінницької області Карпінській Ю.Ф. Як вбачається із матеріалів справи (а.с.1-2) позивач [PERSON] просив скасувати наказ № 327-ст від 06.05.2014 року, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 70 000 грн., проте суд за цією вимогою рішення не ухвалив. Враховуючи те, що позивач просивскасувати наказ № 327-ст від 06.05.2014 року, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 70 000 грн., проте ця вимога помилково не була розглянута, а заява про уточнення позовних вимог, яку суд розглянув, є фактично заявою про збільшення позовних вимог, оскільки в ній ставилось питання про скасування іншого наказу № 326-ст від 05.05.2014 року про застосування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у даній справі. Позовні вимоги про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення № 327-ст від 06.05.2014 року та відшкодування матеріальної шкоди мотивовані позивачем тим, що з 02.04.2013 року згідно з наказом № 190-К від 01.04.2013 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «СГ «ТАС» на посаду начальника відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції. Наказом № 610 - К від 24.09.2013 року його було звільнено згідно п.4 ст.40 КЗпП України, а 26.03.14 року відповідно до рішення суду Вінницького районного суду Вінницької області його було поновлено на роботі. 06.05.2014 року головою правління ПАТ «СГ» ТАС» Царуком П.В. був виданий наказ № 327-ст про дисциплінарне стягнення, згідно якого [PERSON] було винесено догану за невиконання наказу № 130-В від 11.04.2014 року про відрядження. З підставами, які зазначені в наказі № 327-ст від 06.05.2014 року, [PERSON] не згоден, оскільки матеріальних збитків компанії не наносив, трудової дисципліни не порушував, так як при направленні у відрядження його було не належним чином проінформовано про відрядження, не надали документи, необхідні при відрядженні, оригіналу документа про відрядження не надали, посвідчення про відрядження було надано лише у вигляді ксерокопії. Також позивач зазначив, що згідно розпорядження голови правління ПАТ «СГ «ТАС» він має право залишати Вінницьку регіональну дирекцію виключно з письмового дозволу директора Вінницької РД, у наданні якого йому було відмовлено. Як зазначено у наказі, час прибуття до Головного офісу м. Києва - 09.00 год. 14.04.2014 року, однак відмітку про відрядження з Вінницької РД він міг поставити виключно о 09.00 год. 14.04.2014 року - з моменту початку роботи відділення, а отже він фізично не міг знаходитися у м. Києві у визначений в наказі час. Крім того, в наказі № 130-В від 11.04.2014 року не зазначено, які саме виробничі питання він має вирішувати, тому він не міг виконати даний наказ. Інформація, яка викладена у наказі, а саме щодо нанесення матеріальної шкоди ПАТ «СГ «ТАС» та привласнення коштів підприємства, не відповідає дійсності, оскільки коштів він не привласнював та не зрозуміло, яким чином компанія понесла матеріальні збитки від його дій. Вважає, що вказані дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань, а саме він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки на нього постійно здійснюється психологічний тиск з боку відповідача. Фактично відповідач не дає змоги йому працювати та з особистої неприязні змушує звільнитися. Розмір заподіяної йому моральної шкоди незаконними діями відповідача оцінює в 70 000 грн. В зв'язку із зазначеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом та просив скасувати наказ № 327-ст від 06.05.2014 року, а також стягнути з відповідача 70 000 грн. моральної шкоди. Судом встановлено, що 26.03.2014 року Вінницьким районним судом Вінницької області винесено рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано наказ Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» № 523-СТ від 27.08.2013 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, наказ Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» № 524-СТ від 27.08.2013 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, наказ Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» № 525-СТ від 28.08.2013 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, наказ Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» № 610-К від 24.09.2013 року про звільнення [PERSON]. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді начальника відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС», стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь [PERSON] 12 390,12 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, нарахування і утримання з суми середнього заробітку податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів здійснити при виплаті цих коштів, 2 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, 4 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, а також судовий збір в сумі 487, 20 грн. в дохід держави (а.с.8, 9). 01.04.2014 року в.о. директора ПрАТ «Страхова група «ТАС» винесено наказ № 190-К, згідно якого [PERSON] прийнято начальником відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції з 02.04.2013 року зі строком випробування три місці (а.с.4). 11.04.2014 року директором з персоналу ПрАТ «Страхова група «ТАС» видано наказ № 130-В про відрядження працівників Вінницької регіональної дирекції, згідно якого [PERSON] відряджено у АТ «СГ «ТАС» (приватне) в м. Київ 14.04.2014 року для вирішення виробничих питань (а.с.10). Як вбачається з наказу № 327-СТ від 06.05.2014 року про дисциплінарне стягнення, [PERSON], начальнику відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції, оголошено догану за порушення трудової дисципліни (а.с. 5). Згідно ст.ст.147, 147-1 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяці з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до пункту 1 розділу 2 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 року, направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження. Строк відрядження визначається керівником або його заступником але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 N 98. Відповідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57, ч.1 ст.60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Судом встановлено, що відповідач не повідомив належним чином позивача про відрядження, оскільки не ознайомив позивача із наказом про відрядження та не вручив посвідчення про відрядження. Посилання представника відповідача на належне повідомлення позивача із наказом про відрядження, вручення йому його копії та посвідчення про відрядження шляхом складення відповідного акту від 11.04.2014 року про відмову ставити підпис в журналі вхідної документації про ознайомлення працівника [PERSON] з завіреними: актом від 10.04.2014 року, наказом № 130-В від 11.04.2014 року та посвідченням про відрядження, згідно якого позивач [PERSON] відмовився ознайомлюватися під підпис з завіреними: актом від 10.04.2014 року, наказом № 130-В від 11.04.2014 року та посвідченням про відрядження (а.с.26), суд не приймає до уваги, оскільки у вказаному акті відсутній підпис [PERSON], тому не приймається судом як доказ та не може свідчити про належне ознайомлення позивача з наказом про відрядження № 130-В від 11.04.2014 року. Поряд з цим, згідно посадової інструкції начальника відділу майнового страхування ПрАТ «Страхова група «ТАС», затвердженої директором з персоналу АТ «СГ «ТАС» (приватне) від 08.04.2014 року, вбачається, що посада начальника відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції Приватного Акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС», регіональний підрозділ (РП), яку займає позивач [PERSON], підпорядкована директору РП, а за його відсутності - особі, на яку покладено виконання обов`язків директора. Також, пунктом 2.20 вказаної посадової інструкції визначено, що начальник відділу майнового страхування зобов`язаний повідомляти про будь-яку свою відсутність в офісі РП директора РП. Відсутність в офісі РП допускається виключно з письмового дозволу директора РП. Відсутність письмового дозволу директора РП на відсутність в офісі РП вважається прогулом (а.с.95-99). В матеріалах справи відсутній письмовий дозвіл директора РП на відрядження позивача [PERSON] до м. Києва, а тому судом встановлено, що 14.04.2014 року позивач належним чином виконував свої посадові обов`язки, визначені посадовою інструкцією, та не порушував трудової дисципліни. Встановлений статтею 149 КЗпП України порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачає, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Таким чином, оцінюючи дії відповідача стосовно застосування стягнення у вигляді догани позивачу, оголошеного відповідачем за наказом № 327-ст від 06.05.2014 року, суд приходить до висновку, що при винесенні наказу відповідачем не були враховані обставини фактичного вчинення порушень трудової дисципліни та не враховані ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинений проступок, і попередню роботу працівника [PERSON] Також, аналізуючи положення ст.ст.147, 148, 149 КЗпП України та приймаючи до уваги роз'яснення, наведені у п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд вважає, що в наказі про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов'язковому порядку має бути зазначено, яке чи які конкретно порушення трудової дисципліни вчинив працівник. Між тим, як встановлено судом, наказ голови Правління ПрАТ «Страхова група «ТАС» № 327-ст від 06.05.2014 року про дисциплінарне стягнення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки в наказі не наведено жодного конкретного порушення трудової дисципліни, яке, на думку відповідача, вчинив позивач, і за яке позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Викладені у наказі загальні формулювання не містять відомостей про характер, час скоєння та конкретні обставини порушення трудової дисципліни, тобто дисциплінарного проступку, за який позивач притягується до дисциплінарної відповідальності. Не зазначено недбале виконання яких саме посадових обов'язків допустив позивач чи в чому конкретно виразилося порушення трудової дисципліни [PERSON] Крім того, в наказі № 327-ст від 06.05.2014 року зазначено, що [PERSON] не виконано наказ № 130-В від 11.04.2014 року, а далі по тексту наказу зазначається, що у зв`язку з невиконанням наказу № 130-В вже чомусь від 09.04.2014 року [PERSON] привласнено кошти АТ «СГ «ТАС» (приватне) в розмірі 30 (тридцять) гривень. Обираючи вид стягнення, відповідач не враховував ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і те, наскільки сумлінно працівник досі ставився до роботи. Отже, видавши наказ, відповідач порушив вимоги трудового законодавства, а саме: в порушення ч.1 ст.147 КЗпП України відповідач притягнув до дисциплінарної відповідальності [PERSON], не маючи підстав для застосування цієї статті; в порушення ст.149 КЗпП України відповідач оголосив догану [PERSON] за порушення трудової дисципліни, а також не враховував ступінь тяжкості вчиненого ним проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і те, наскільки сумлінно позивач ставиться до роботи. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] привласнено кошти АТ «СГ «ТАС» (приватне) в розмірі 30 (тридцять) гривень, як про це зазначено в наказі № 327-ст від 06.05.2014 року. Згідно зі ст.150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством Таким чином, відповідач не мав достатніх підстав, визначених ст.ст.139, 140, 147 КЗпП України, для застосування до позивача заходу дисциплінарного стягнення у вигляді догани. За наведених обставин суд прийшов до висновку, що наказ № 327-ст від 06.05.2014 року про дисциплінарне стягнення був виданий з порушенням порядку притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, а тому позивач [PERSON] безпідставно притягнутий до дисциплінарної відповідальності. З урахуванням викладеного, суд вважає, що наказ голови Правління ПрАТ «Страхова група «ТАС» №327-ст від 06.05.2014 року про дисциплінарне стягнення підлягає скасуванню як такий, що виданий безпідставно. Поряд з цим, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Також, у відповідності до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України за № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 згаданої Постанови вказано, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 постанови Пленуму Верховного суду України за № 4 від 31.03.1995 року). Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що діями відповідача щодо неправомірного накладення дисциплінарного стягнення позивачу спричинена моральна шкода, яка полягала у моральних стражданнях, спричинених порушенням його конституційного права на працю, втраті нормальних життєвих зв'язків у зв'язку з цим, однак суд вважає необґрунтовано завищеною заявлену позивачем компенсацію моральної шкоди у сумі 70 000 грн. Згідно ч.3 ст.23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати вимоги розумності і справедливості. Тому, враховуючи глибину душевних страждань позивача, виходячи з засад розумності, справедливості та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром відшкодування моральної шкоди є 2500 грн., а не 70 000 грн., як про те просить позивач. Поряд з цим, з журналу судового засідання (а.с.151 зворотній бік аркуша) та носія інформації, на який здійснювався технічний запис судового засідання (диску) від 22.12.2014 року, вбачається, що 22.12.2014 року [PERSON] було заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи доказів оплати витрат на правову допомогу у розмірі 4000, 00 грн. та заявлялася вимога про стягнення з відповідача на його користь цих витрат. Оскільки суд за цією вимогою рішення не ухвалив, суд дійшов до висновку про наявність підстав для винесення додаткового рішення з вказаних підстав з врахуванням наступного. Згідно ст.79 ЦПК України до судових витрат, крім інших, відносяться судовий збір, витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно укладеного договору на надання правової допомоги від 27.05.2014 року між позивачем та АО «Адвокатська група «Ваше право» в особі керуючого партнера [PERSON] та квитанцій № 40 від 04.11.2014 року, № 42 від 20.11.2014 року, № 46 від 27.11.2014 року (а.с.124, 126-128) позивач сплатив за правову допомогу 4000 грн. Суд, враховуючи затрати часу роботи адвоката [PERSON], пов'язаної з розглядом даної справи, а саме: 14.11.2014 року з 15 год. 43 хв. до 16 год. 06 хв.; 22.12.2014 року з 09 год. 53 хв. до 12 год. 00 хв.; а також 23.03.2015 року з 12 год. 30 хв. до 13 год. 07 хв. (згідно журналів судових засідань від 14.11.2014 року, від 22.12.2014 року, від 23.03.2015 року (а.с.114, 151-152, 213-214) - всього 3 год. 00 хв., вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1461,60 грн. судових витрат за надання правової допомоги (40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 487,20 грн./ год х на 3 год. = 1461,60 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial