Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «УкСиббанк» звернулось в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором №11119226000 від 19.02.2007р. в сумі 318490,79 гривень та понесених судових витрат по справі. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив задовольнити позов. Надалі представник в судове засідання не з'явився подавши заяву, за змістом якої, заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив розглядати даний спір у відсутності представника та не заперечив проти прийняття заочного рішення. Відповідач та його представник позов не визнали, вказали, що кредит був цільовий та призначений на купівлю автомобіля, відповідач не отримував кредит в іноземній валюті, натомість кошти в національній валюті, а не в іноземній були сплачені продавцю автомобіля. Надалі сторона відповідача в судове засідання не з'явилась, натомість подавши суду заяву про зупинення провадження в даній справі, до якої долучено позовну заяву про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту. Однак, оскільки суду не представлено жодних доказів на підтвердження відкриття провадження в справі, до вирішення якої відповідач прохає зупинити розгляд цієї справи, а в засідання будучи належним чином повідомленою сторона відповідача не з'явилась, то суд вважає, що така заява спрямована на затягування розумних строків розгляду справи і в задоволенні заяви відмовляє. Враховуючи те, що сторони брали участь у судових засіданнях, висловлювали свою позицію з приводу даного спору, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру, та на переконання суду відповідатиме інтересам сторін. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з кредитним договором №11119226000 від 19.02.2007р. (а.с. 13-16) АКІБ «УкСиббанк» (правонаступником якого відповідно до ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області залучено ПАТ «Дельта Банк»), надало [PERSON] грошові кошти в сумі 45070,00 швейцарських франків, що дорівнює 184180,27 грн. (п.1.1 договору) для придбання транспортного засобу «Nissan Teana» (п.1.4 договору) на строк з 19 лютого 2007р. по 18 лютого 2014р. (п.1.2.1) зі сплатою 9,2% річних (п. 1.3.1). Зазначений транспортний засіб 19.02.2007р. було передано відповідачем позивачу у заставу задля забезпечення виконання своїх зобов'язань по договору №11119226000 від 19.02.2007р, що підтверджується договором застави від 19.02.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МУЮ [PERSON] (а.с 20-21). Окрім того, з метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підставі договору №11119226000 від 19.02.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №1/11119226000 -П від 19.02.2007р., за яким поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати по зобов'язаннях боржника в повному обсязі та нести солідарну з боржником відповідальність перед кредитором (а.с. 19). Проте, свої зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, та станом на 06.08.2010р. заборгованість відповідача становить 318490,79 грн. а саме : 250413,01 грн. заборгованості по сплаті кредиту; 52168,50 грн. заборгованості по сплаті процентів; 9657,22 грн. пені по основному боргу; 5752,06 грн. пені по відсоткам та 500,00 грн. штрафу (а.с. 5, 7). У відповідності до заяви від 12.02.2007р. [PERSON] за погодженням із [PERSON] прохав керівництво АКІБ «УкрСиббанку» про надання йому кредиту, визначивши валюту кредиту у швейцарських франках на купівлю автомобіля «Nissan Teana» (а.с. 201), а керівництво ТТ №142 ІФУ ЗРД АКІБ «УкрСиббанк» прийняло рішення про надання кредиту [PERSON] в розмірі 45070,00 швейцарських франків та повідомило про це ТОВ «Ранет», яке було постачальником та реалізатором автомобіля «Nissan Teana» [PERSON] (а.с.205-206). Відтак судом достеменно встановлено, що 20.02.2007 року сума 177125,10 грн. - гривневий еквівалент кредиту 45070,00 швейцарських франках, була зарахована на депозитний рахунок відповідача [PERSON], що вбачається з представленої стороною відповідача та долученою до матеріалів справи копією виписки за особовим рахунком (т. 2 а.с.34), та зазначена сума була сплачена ТзОВ «Ранет» на підставі договору №РЧ-2007/02-16/1 (а.с. 207), тобто кредит був наданий відповідачу і останній придбав автомобіль. Суд прийма Покликання сторони позивача, що різниця у вартості автомобіля та отриманого кредиту в сумі 930,1 грн. (177125,1-176196,00=930,1) складає витрати на реєстрацію права власності на вказаний автомобіль та страхування. Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Як вказував у постанові Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема п. 10 згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). У п 16 вказано, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК). Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з визначенням ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу, як передбачено ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Укладаючи договір №11119226000 від 19.02.2007р. сторони вчинили правочин. Оскільки правочин - це юридичний факт, що визначається цивільним законодавством, він тягне цивільно-правові наслідки. Укладаючи договір, сторони були ознайомлені з його змістом, сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору та дотримано усіх, передбачених формальних необхідностей, а підписуючи даний договір позивач, як і відповідач, набули певний обсяг прав та зобов'язань. При цьому відповідач вважав прийнятним для себе отримання кредиту саме в іноземній валюті, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору, його заява про отримання кредиту саме в іноземній валюті. Окрім того відповідач погоджувався і зі строками повернення отриманого кредиту, як в поданій ним заяві, так і у тексті основного договору. Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - кредитного договору №11119226000 від 19.02.2007р. Суд враховує, що отримавши кредит на строк з 19 лютого 2007р. по 18 лютого 2014р. відповідач вже у лютому 2008 року почав порушувати графік його сплати (а.с. 211), а надалі допускав прострочення сплати кредиту в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 318490,79 грн. Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки порушення зобов'язання,забезпеченого порукою, так відповідно до ч.1 вказаної статті у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а частиною 2 цієї ж статті визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя в солідарному порядку. Судом не встановлено підстав для припинення поруки, позаяк позивач задля досудового врегулювання спору звертався із вимогами про погашення простроченої заборгованості до боржника і поручителя (т.1 а.с. 10-12), а надалі пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання при цьому з дотриманням вимог ст.ст. 559, 1050 ЦК України повідомив одночасно і боржника і його поручителя, визначивши їх відповідачами, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, зокрема у справі у справі № 6-190цс14. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення, а оскільки, відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, то з відповідачів слід солідарно стягнути в користь позивача ПАТ «Дельта Банк», яке набуло право вимоги за кредитним договором №11119226000 від 19.02.2007р. відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011р. розмір заборгованості у гривневому еквіваленті, а саме - 318490,79 грн. заборгованості за договором № 11119226000 від 19.02.2007р. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 3,11, 15, 16, 202,203,526, 530, 610-612, 626,627,629,638,1049-1050,1054 ЦК України,

Outcome: approved