Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.04.2001 року вона перебуває з відповідачем в шлюбі, в якому у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім, та [PERSON] , [INFO] . Причинами для розірвання шлюбу позивач вважає те, що спільне життя з відповідачем не склалось, відповідач зловживав алкоголем та, перебуваючи в нетверезому стані влаштовував скандали, ображав та принижував позивача, не зважаючи на присутність дітей. Позивач вже зверталася до суду з аналогічним позовом, відповідач пообіцяв змінити свою поведінку і сторони примирились, однак, через деякий час відносини знову погіршились з вини відповідача. Сторони як подружжя більше трьох місяців разом не проживають, шлюб носить формальний характер, а його збереження суперечить інтересам позивача. Тому позивач просить вказаний шлюб розірвати, неповнолітнього сина, [PERSON] , залишити проживати з нею, а також залишити їй прізвище набуте при реєстрації шлюбу, « [PERSON] ». Позивач в судове засідання не з`явилася, 01.11.2021 року її представник, адвокат Наливайко С.М. подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, розгляд справи просить проводити у її та позивача відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 28). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, про що свідчать поштові повідомлення про одержання судових повісток-викликів а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] сторони одружилися 14.04.2001 року. Шлюб зареєстровано Джурківською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7 (а. с. 3). Згідно з даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 4). Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.2 ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч.1 ст.113 даного Кодексу передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, не вживають заходів для примирення, позивач вважає за доцільне шлюб розірвати. За таких обставин шлюб слід розірвати та залишити позивачу прізвище « [PERSON] », оскільки вона вказала про це, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.113 СК України. Згідно з правилами частин 1 та 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Поряд з тим, згідно з правилами частини 3 ст. 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін [PERSON] з позивачем слід відмовити, оскільки він вже досяг вказаного віку і самостійно визначає своє місце проживання. На підставі ст.ст. 104, 110, 112, 113, 161 Сімейного кодексу України та,

Outcome: partial