Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників справи. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 05 липня 2019 року між ним та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого відповідач взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 99300 доларів США. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1030 від 05.07.2019. Відповідачем частково виконувались умови договору позики та нею були повернуті кошти в сумі 37074 доларів США, а починаючи з грудня 2019 року відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань та відмовляється повертати грошові кошти. В послідуючому позивач уточнив заявлені вимоги та просив стягнути з відповідача в його користь 69183 доларів США, що еквівалентно 2689026 грн. Також позивач зазначає, що діями відповідача йому завдані моральні страждання, які полягають в душевних переживаннях, виникненні значних матеріальних труднощів, позивач втратив душевний спокій. Моральну шкоду він оцінює в сумі 50000 гривень. Крім того, ним витрачені кошти на правничу допомогу. Загалом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти за договором позики в сумі 2689026 грн., 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 55000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 2794026 гривень. [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] в якій просить визнати недійсним договір позики від 05.07.2019, укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1030 від 05.07.2019. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] покликається на наступні обставини. Зокрема, остання зазначає, що грошових коштів в борг у позивача вона не брала, а укладений правочин є фіктивним. Дійсно, 05.07.2019 між нею та позивачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу (передання виключних майнових прав інтелектуальної власності) на знак товарів і послуг « [INFO] », що складається із зареєстрованого зображення знака та переліку товарів і послуг, визначених свідоцтвом № [NUMBER] від 10.02.2016, а також супровідних баз даних, веб-сайту та доменних імен. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1029 від 05.07.2019. Зазначені майнові права інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг « [INFO] » були повністю нею оплачені [PERSON] . Зазначила, що договір від 05.07.2019 є фіктивним, оскільки вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Просила визнати недійсним договір позики, укладений між нею та [PERSON] 05.07.2019, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1030 та стягнути з [PERSON] в її користь судові витрати у справі. Мотивувальна частина рішення. Щодо недійсності укладеного правочину. Частиною 1 ст. 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] просила суд визнати недійсним договір позики, укладений 05.07.2019 між нею та [PERSON] покликаючись на те, що насправді позику вона не отримувала, будь-яких грошових коштів у відповідача не брала, а укладений правочин є фіктивним. З такими доводами суд не погоджується з огляду на наступне. Згідно ч.1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За правилами ч.1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ч.1 ст. 234 ЦК України). Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 607/15555/17-ц). Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Зважаючи на викладені позиції та з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що укладення та підписання договору позики між сторонами мало реальний характер, було спрямоване саме на виникнення правовідносин позики, під час підписання договору відповідач з власної волі, без примусу розуміла суть та наслідки правочину, що вчиняється. Реальність вчинення правочину, тобто факт передачі грошей підтверджений, відтак вказаний договір спрямований на реальне настання наслідків та не має ознак фіктивності. Слід відмітити, що окремим пунктом (п.9) договору позики від 05.07.2019, укладеного між сторонами у справі визначено, що сторони свідчать, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов`язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК: «1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Так, [PERSON] не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення її прав чи інтересів з боку [PERSON] укладенням договору позики, як і не доведено, що зазначенний договір є фіктивним, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених ст. 203 ЦК України вимог, враховуючи положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину. Тобто, [PERSON] не підтверджено порушення [PERSON] основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ним своїх цивільних прав. При цьому, суд також враховує те, що до часу звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики, [PERSON] договір позики не оспорювала, тобто до суду не зверталась, тому підстав для визнання зазначеного договору позики недійсним суд не вбачає, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні зустрічного позову за недоведеністю. Щодо стягнення грошових коштів за договором позики. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) роз`яснено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом досліджено копії матеріалів нотаріальної справи, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г. з посвідченням договору позики, який укладено 05 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , а саме: - 05 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу (передачі) виключних майнових прав інтелектуальної власності), об`єктом якого є знак для товарів і послуг « [INFO] », що складається із зареєстрованого зображення знака та переліку товарів і послуг, визначених свідоцтвом № [NUMBER] від 10.02.2016, а також супровідних баз даних, веб-сайту та доменних імен. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1029 від 05.07.2019. - 05 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позичальник) взяла у [PERSON] (позикодавця) в борг грошові кошти в сумі 99300 доларів США. Згідно п.1.1. договору позики, факт одержання грошей підтверджується заявою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. За умовами укладеного договору позики, сторони визначили, що графік платежів є невід`ємною частиною укладеного договору (додаток № 1). Так, згідно додатку № 1, сторони погодили, що повернення позики має відбуватись щомісячно рівними частинами в розмірі 6620,39 доларів США + 1% на залишок заборгованості. Кінцевий термін повернення позики, згідно графіку платежів - 19 вересня 2020 року. На підтвердження реальності договору позики, [PERSON] написала заяву про те, що на час укладення та підписання договору позики та на час отримання грошових коштів в розмірі 99300 доларів США у зареєстрованому шлюбі не перебуває та не проживає ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Крім того, в матеріалах справи міститься оригінал заяви, яка написана [PERSON] про те, що вона отримала від [PERSON] згідно договору позики від 05.07.2019 грошові кошти в розмірі 99300 доларів США. Зазначений оригінал розписки наданий позивачем [PERSON] . За правилом ч.ч.2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що позикодавець - держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. За клопотанням [PERSON] у справі була призначена судово-технічна експертиза, оскільки, як зазначала [PERSON] наданий [PERSON] оригінал розписки таким не є. З висновку експерта від 03.06.23021 за № СЕ-19/103-21/3906-ДД слідує, що записи у заяві [PERSON] від 05.07.2019 про отримання від [PERSON] , згідно договору позики від 05.07.2019 суми в розмірі 99300 доларів США, виконані з використанням кулькової ручки барвником синього кольору та виконані рукописним способом. Тобто, дана заява [PERSON] про отримання коштів за договором позики є належним та допустимим доказом у справі, що відбулась реальна передача грошових коштів та [PERSON] отримала в борг у [PERSON] кошти в сумі 99300 доларів США. На думку суду факт передачі грошей відповідачу підтверджений змістом договору, який підписаний сторонами власноручно та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г. 05.07.2019, зареєстрований в реєстрі за № 1030. При цьому [PERSON] не доведено, що кошти за договором позики нею насправді не були одержані. Судом встановлено, що [PERSON] за договором позики взяла в [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 99300 доларів США. Також, в матеріалах справи (а.с.97-101) наявні заяви про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів, а саме: 19.07.2019 в сумі 7547,24 долари США; 19.08.2019 в сумі 7481,04 доларів США; 19.09.2019 в сумі 7414,84 долари США; 19.10.2019 в сумі 7348,63 долари США; 19.11.2019 в сумі 7282,43 долари США. Позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованість за договором позики в загальній сумі 106625 доларів США, що складається з суми основного боргу за договором позики (99300 доларів США) та відсотків. При цьому, позивачем до позовної заяви додано додаток № 1 до договору позики від 05.07.2049, згідно якого сторони погодили розмір щомісячних відсотків (1% на залишок заборгованості). Таким чином, згідно графіку повернення платежів, відповідач повинна була сплатити позивачу відсотки за користування грошовими коштами за період з 19.07.2019 по 19.08.2020 включно в сумі 6951,40 доларів США. Тобто, загальна сума позики з врахуванням відсотків склала 106251,40 доларів США Позивачем надано розписки про часткове повернення суми позики. Так, згідно наданих розписок, [PERSON] позивачу повернуто борг в сумі 37074,18 доларів США, неповернутими залишились кошти в сумі 69177,22 долари США (106251,40 доларів США - 37074,18 доларів США = 69177,22 долари США), які підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача. Станом на 29.12.2021, офіційний курс гривні щодо іноземних валют складає: 1 долар США - 27,2235 гривень. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти в сумі 1 883 246, 05 гривень. Щодо стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди та її розміру позивач обґрунтовував тим, що він втратив душевний спокій та повноцінний відпочинок, у нього виникли значні матеріальні труднощі. Розмір моральних страждань позивач оцінює у 50000 грн. Відповідно до п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України - способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз. При цьому, суд враховує моральні страждання позивача, з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає необхідним визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. На думку суду, моральна шкода в зазначеній сумі буде відповідати вимогам розумності і справедливості та є співмірною з урахуванням глибини моральних страждань позивача. Щодо витрат на правничу допомогу. Позивач [PERSON] просив стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 55000 грн. При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Водночас зі змісту ч.4 ст. 137 ЦПК України, вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача адвокат Чертков І.В. подав акт виконаних доручень (робіт) в процесі юридичного супроводу щодо підготовки заявлених позовних вимог та розрахунок суми гонорару адвоката за надану професійну правничу допомогу, а саме: проведення консультації та надання правових рекомендацій особі в обсязі 23 години на суму 11500 грн. (вартість однієї години складає 500 грн.), перемови з [PERSON] протягом 4 годин на суму 8000 грн. (вартість однієї години - 2000 грн.), зустріч з [PERSON] протягом 2 годин на суму 20000 грн. (вартість однієї години - 10000 грн.), написання документів на суму 15500 грн., а всього 55000 грн. На підтвердження оплати наданих послуг адвокатом Чертковим І.В. написана розписка, згідно якої він отримав від [PERSON] кошти в сумі 55000 грн. Вказану обставину підтвердив в судовому засіданні і позивач [PERSON] . Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Суд частково погоджується з таким розрахунком. При цьому, судом враховуються надані адвокатом докази понесених витрат на правничу допомогу у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником позивача дій для забезпечення юридичного представництва інтересів. З урахуванням принципу розумності та справедливості, суд стягує з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 20000 грн. Щодо судових витрат у справі. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру в сумі 10510 грн. 840,80 грн. за вимогу про відшкодування моральної шкоди та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 420,40 грн., Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти за договором позики в сумі 2689026 грн., 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 55000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 2794026 гривень. Суд вважає доведеним позов на суму 1913246,05 гривень, тобто позов задоволено на 68,48%. При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 11771,20 грн., тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 8060,92 грн. судового збору, виходячи із наступного розрахунку: 11771,20 грн. х 68,48 % = 8060,92 грн.

Outcome: partial