Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 вересня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 04.06.2006 року виконкомом Об'єднанської сільської ради Новгород-Сіверського району, Чернігівської області, актовий запис №3 - розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці залишено спільне призвіще «[PERSON]». Малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] року та [PERSON], [INFO], залишено проживати з позивачкою [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі, в розмірі по 400 грн. на кожну дитину, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. Стягнуто з [PERSON] судові витрати. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив переглянути судове рішення в частині розміру аліментів та зменшити їх до 300 грн. на кожну дитину, оскільки він не має постійної роботи та регулярного доходу, проживає з батьками і фактично знаходиться на їх утриманні. В суді апеляційної інстанції відповідач [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав. Позивач заперечувала проти апеляційної скарги, вважала що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з врахуванням інтересів дітей та норм чинного законодавства. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Згідно ч.2 ст..51 Конституції України, ст.180 СК України - батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначені розміру аліментів відповідно до положень ст..182 СК України суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При цьому, згідно ст. 184 СК України визначення судом аліментів у твердій грошовій сумі можливо лише якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин. Розмір аліментів визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою ст.182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 04.06.2006 року. У вказаному шлюбі народилося двоє дітей - син [PERSON] [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Відповідач проживає окремо, в добровільному порядку матеріальної допомоги на дітей не надає, постійного місця роботи та регулярного заробітку не має. Доказів про інших утриманців не надав. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, зобов'язавши відповідача сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх спільних неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 400 грн. на кожну дитину, враховуючи відсутність у нього стабільного доходу, з якого можна було б утримувати аліменти. Водночас, апеляційний суд не може погодитись з висновком місцевого суду стосовно того, що розмір аліментів на кожну дитину не може бути, менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, оскільки висновок суду в цій частині не відповідає вимогам ч.2.ст.182, ст.184 СК України. За таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині встановлення розміру аліментів на кожну дитину не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. В іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін. Доводи апеляційної скарги стосовно зменшення розміру аліментів визначених рішенням суду першої інстанції до 300 грн. щомісячно на кожну дитину, апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки підстав для зменшення розміру аліментів передбачених ст.182, 184 СК України не вбачається. Доказів, які б свідчили про наявність протипоказань для працевлаштування відповідача суду не надано.

Outcome: partial