Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У ході розгляду справи найменування позивача було змінено на Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» (далі - АТ «НЗФ»). Свої вимоги мотивує тим, що з 20.12.2014 року відповідач працював помічником машиніста тепловозу залізничного цеху АТ «НЗФ». За період роботи, який дає право на щорічну відпустку, а саме за робочий рік з 20.12.2017 року по 20.12.2018 року, відповідач використав 33 календарних дні щорічної відпустки: з 04.02.2018 року по 09.03.2018 року. 12.04.2018 року [PERSON] було звільнено за згодою сторін на підставі поданої ним заяви. При проведенні розрахунку встановлено наявність заборгованості працівника на суму 6154,26 грн. за невідпрацьовані дні відпустки у кількості 23 календарних дні. При звільненні з АТ «НЗФ» [PERSON] написав заяву про зобов'язання погасити заборгованість у строк до 30.06.2018 року. Проте, до теперішнього часу відповідач кошти АТ «НЗФ» не повернув, у зв'язку з чим останнє вимушене звертатися до суду для захисту своїх прав та інтересів та просить стягнути з [PERSON] 6154,26 грн. та судові втрати по справі. Ухвалою судді відкрито провадження по даній справі та у відповідності до ч. 1 ст. 274 ЦПК України вирішено проводити розгляд вказаної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає положенням ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с.37). Відповідач [PERSON] з позовом ознайомлений, ухвала про відкриття провадження по даній справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами була направлена відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення (а.с.52). Однак [PERSON] відзиву на позов не надав та жодних заяв або клопотань від нього до суду не надходило. Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи те, що наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Відповідно до положень ЦПК України розгляд вказаної справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного. Відповідно до ст.ст.74,75 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. На підставі ст. 127 Кодексу законів про працю України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України від 24.01.2007р. №9/13/133-07 «Щодо виплати грошової компенсації за частину щорічної відпустки», за необхідності відшкодування шкоди з працівника, що звільнився, роботодавець має право звернутися з позовом про відшкодування шкоди до суду. Відповідно до пп.2 п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст.127 КЗпП (322-08), суди мають враховувати, що не утримані при звільненні суми за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі, коли трудовий договір припинено з підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст. 36, пунктах 1, 2, 5 ст.40 КЗпП, а також при направленні на навчання та у зв'язку з виходом на пенсію. Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил ч.2 ст.233 КЗпП протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Як встановлено судом, наказом № 276 від 13.11.2014 року [PERSON] з 20.12.2014 року було прийнято на посаду помічника машиніста тепловоза залізничного цеху АТ «НЗФ», яке на той час мало найменування Публічне акціонерне товариство «НЗФ» (а.с.6-7). 11.04.2018 року [PERSON] подав заяву про звільнення його за згодою сторін з 13.04.2018 року (а.с.8). 12.04.2018 року АТ «НЗФ» видано наказ № 304 про припинення трудового договору з відповідачем з 13.04.2018 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.10). З працівником було проведено розрахунок та встановлено, що з 20.12.2017 року (початок робочого року) і до дня звільнення [PERSON] відпрацював 3 місяці 25 днів. За цей період кількість днів відпустки фактично склала 10 днів. Натомість, відповідач у повному обсязі використав 33 календарних дні відпустки з 04.02.2018 року по 09.03.2018 року. Таким чином, [PERSON] надлишково використав 23 календарні дні відпустки (а.с.14). Авансова виплата відпускних у розмірі 9900,00 грн. була проведена 27.01.2018 року. На дату звільнення заборгованість відповідача за невідпрацьовані дні відпустки склала 6154,26 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком (а.с.15). 13.04.2018 року [PERSON] написав заяву, в якій із сумою заборгованості погодився та зобов'язався її погасити до 30.06.2018 року (а.с.9). Проте, до теперішнього часу відповідач кошти АТ «НЗФ» не повернув. Враховуючи, що [PERSON] протиправно, всупереч діючому законодавству, відмовляється у добровільному порядку повертати АТ «НЗФ» кошти за невідпрацьовані дні відпустки, суд дійшов висновку про необхідність стягнення їх у примусовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь АТ «НЗФ» судовий збір у сумі 1762,00 грн. (а.с.4). На підставі викладеного,

Outcome: approved