Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року постановлено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх дочки [PERSON], [INFO], в сумі 1100 грн., щомісячно, починаючи з 01.11.2010 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення набуло законної сили та звернуте до виконання. [PERSON] в січні 2017 року через свого представника заявив позов, за яким просив припинити стягнення аліментів за вказаним рішенням, звільнити його від сплати заборгованості з аліментів за період з 31.08.2013р. по день постановлення рішення за позовом, а також постановити рішення про стягнення з [PERSON] на його користь аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], в сумі 1500 грн., щомісячно, починаючи з 13.12.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, а у випадку продовження навчання - до досягнення дитиною 23 років, та стягнути з [PERSON] 85946,87 грн. додаткових витрат на дитину. В обґрунтування вимог заяви позивач послався на те, що між сторонами 13.12.2016 року було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, з часу укладення договору дочка постійно проживає разом з ним і перебуває на його повному утриманні, а тому вважав, що підстав для подальшого стягнення з нього аліментів, заборгованості з аліментів не має, навпаки аліментні зобов'язання мають бути покладені на відповідача, і відповідач також має компенсувати йому половину витрат на навчання та утримання дитини в спеціальному навчальному закладі - Академії руського балету імені А.Я. Ваганової (м. Санкт-Петербург, РФ). Представник заявника [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви підтримав, надав пояснення, що зводяться до викладеного в заяві. [PERSON] просила в задоволенні вимог заяви відмовити, за безпідставністю, і заявила, що заявник фактично ухиляється від виконання аліментних зобов'язань, перешкоджає їй у спілкуванні та вихованні дитини, влаштування дитини до Академії руського балету імені А.Я. Ваганової відбулось з ініціативи батька без її згоди. Представник третьої особи в суд не з'явився. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Так, позивач в обґрунтування позову послався на ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Згідно даної норми, якщо після набранням рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення він них. Проте, поза увагою позивача залишилось те, що дана норма носить загальний характер, в той час як спірні відносини врегульовані Сімейним кодексом України, з огляду на який припинення права на аліменти на дитину, звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину, звільнення від сплати заборгованості за аліментами не пов'язується обставинами про те з ким із батьків проживає дитина і хто з них несе основний тягар утримання дитини. Доводи позивача про те, що такі обставини передбачені ст. 197 ч. 2 СК України є надуманими. Не можуть слугувати підставою для дійсного позову і обставини, що вказують на добровільність виконання позивачем аліментних зобов'язань, знову ж таки через те, що це не передбачено сімейним законодавством. Дані обставини, можуть бути покладені в обґрунтування заяви боржника про визнання виконавчого листа таким, що частково або повністю не підлягає виконанню, яка розглядається судом в порядку ст. 369 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що така заява [PERSON] подана і перебуває в провадженні Святошинського районного суду м. Києва. Отже, суд вважає за необхідне в задоволенні позову в частині вимог про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів відмовити, за безпідставністю. За такого рішення також відсутні правові підстави щодо покладення на відповідача аліментних зобов'язань з утримання дитини. Разом з тим, сторонами не заперечується, що [PERSON] має задатки і бажання стати професійною балериною, і батьки, не зважаючи на певні суперечки, взаємну неприязнь, сприяють розвитку таких її здібностей, зокрема забезпечують навчання дитини у відповідних спеціалізованих закладах. З вересня 2016 року [PERSON] навчається в Академії російського балету імені А.Я. Ваганової, що знаходиться в місті Санкт-Петербург Російської Федерації, на умовах договору про надання платних освітніх послуг №05/16-12 від 31.08.2016р., що укладений між закладом та батьком дитини [PERSON] Доводи відповідача про те, що дитина влаштована в навчальний заклад без згоди матері спростовані оглядом нотаріальної довіреності [PERSON] від 29.08.2016р., за якою вона надала згоду на тимчасову поїздку неповнолітньої дочки [PERSON] за кордон до Російської Федерації, для навчання, на період з 29.09.2016р. по 18.02.2019р., у супроводі батька [PERSON] Посилання на те, що така згода надана під тиском позивача суд відхиляє, за необґрунтованістю. До того ж, відповідач визнає, що навчання у вказаному закладі в інтересах дитини. З огляду на платіжні документи, [PERSON] оплатив за 2016-2017 роки навчання дочки: 322000 російських рублів (еквівалентно 132020 грн.) безпосередньо за навчання; 5253 російських рублів (еквівалентно 2153,73 грн.) за проживання, та 92 000 російський рублів (еквівалентно 37720 грн.) за харчування, а всього 171893.73 грн. Половину цих витрат позивач просить стягнути з відповідача, як додаткові витрати на дитину. Посилання позивача про те, що позивач здійснив наведені платежі за рахунок коштів, що йому не належать суд відхиляє, за необгрунтованістю. Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. З аналізу цієї норми суд приходить до висновку, що в даному випадку, до додаткових витрат на утримання дитини можна віднести лише витрати позивача безпосередньо на навчання дитини, оскільки саме таке навчання направлене на розвиток особливих здібностей дитини. Оскільки відповідач надала згоду на навчання дитини, то суд вважає, що вона також була обізнана про те, що таке навчання здійснюється на платній основі, а тому за відсутності попередньої угоди між сторонами про розподіл витрат, відповідач має приймати участь в оплаті навчання дитини. Обставини про те, що відповідач не сплачує аліменти на дитину, перешкоджає позивачу і її близьким у спілкуванні та вихованні дитини, та інші обставини на які посилалась відповідач, не можуть бути визнані істотними в розумінні ст. 185 СК України, а тому суд погоджується, що відповідач має понести додаткові витрати на дитину в тому ж обсязі, що і позивач. Підсумовуючи викладене, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] 66010 грн. додаткових витрат на дитину [PERSON] (132020 грн. : 2), в задоволенні ж решти вимог позову слід відмовити. За такого рішення, витрати у справі підлягають перерозподілу між сторонами пропорційно задоволеної частки вимог, відповідно і на підставі ст.ст. 84, 88 ЦПК України.

Outcome: partial