Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно до наданого позивачкою оригіналу боргової розписки, 16.06.2018 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США, які зобов`язався повернути [PERSON] в термін до 23.06.2019 року. Станом на день розгляду справи грошові кошти за розпискою відповідачем позивачу не повернуті та доказів їх повернення ані відповідачем, ані його представником суду не надано. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що відповідачем боргова розписка не складалася та не підписувалася. За клопотанням представника відповідача, ухвалою суду від 04.02.2021 року у справі була призначена почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлене питання: ким, [PERSON] або іншою особою, виконаний підпис у борговій розписці від 16.06.2018 року про отримання у [PERSON] грошових коштів в сумі 4000 доларів США? Експертом було подано клопотання про надання на дослідження вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків підпису та почерку [PERSON] , а також рахунок її вартості для оплати, яке було отримано представником відповідача 12.03.2021 року. Згідно повідомлення експерта №847-848 від 19.04.2021 року про неможливість надання висновку, експертиза не була проведена, у зв`язку з ненаданням [PERSON] зразків почерку та підпису, а також несплатою вартості експертизи. Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів того, що боргова розписка від 16.06.2018 року відповідачем не підписувалась. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Позивачкою суду наданий оригінал розписки від 16.06.2018 року, яка складена [PERSON] власноручно, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо виникнення між сторонами правовідносин за договором позики. Особи сторін у договорі ідентифіковані зазначенням їхніх прізвищ, імен та по-батькові, вказівкою на номер та серію паспорту, особа позичальника - додатково ідентифікована вказівкою на рік народження. Таким чином, укладений 16.06.2018 року договір позики підтверджує факт отримання відповідачем від позивачки у борг 4000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 23.06.2019 року, але зобов`язання не виконав. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню, та з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 4000 доларів США. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1048 грн., сплачений позивачем при подачі позову (а.с.1, 16). На підставі викладеного та

Outcome: approved