Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (заявниця) подала до суду заяву, заінтересованими особами у якій зазначені Міністерство закордонних справ України, Жидачівська районна державна адміністрація, Перша Львівська державна нотаріальна контора, у якій просить: встановити факт непроведення взаємозаліку органами влади України, Міністерством закордонних справ України, Жидачівською районною державною адміністрацією, договірною стороною з переселеною в 1951 р. родиною [PERSON] , згідно Міждержавної угоди від 09.09.1944 p., що призвело до порушення їх прав та законних інтересів їх спадкоємців; встановити факт відсутності рішення органу влади про взаєморозрахунок евакуйованої, примусово переселеної - департованої родини [PERSON] з с. Стрв`яжик Нижньоустрицького району Дрогобицької області в м. Жидачів; встановити факт депортації [PERSON] на підставі архівних документів та погосподарської книги. В обґрунтування заяви заявниця покликається на те, що вона є дружиною [PERSON] і її дочка [PERSON] , [PERSON] хочуть прийняти спадщину після померлого [PERSON] , однак органами влади не проведений взаємозалік з переселеною родиною. У 1951 р. родина [PERSON] була переселена згідно Міждержавної угоди 09.09.1944 р. з с. Стерв`яжек Нижньо-Устріцького району Дрогобицької області в Миколаївську область. Після обміну територіями жителі були виселені до Миколаївської області, а на їх місце заселені поляки. Однак в Миколаївську область вони не поїхали, а приїхали та оселились у м. Жидачеві Львівської області. Таким чином, родина [PERSON] була примусово виселена з місць постійного проживання - депортовані в Миколаївську область. При переселенні ними було залишено господарське майно в с. Стерв`яжек Нижньо-Устошького району Дрогобицької області. У той же час є розбіжність з даними погосподарської книги щодо належного їм майна. Після смерті батька [PERSON] та мами [PERSON] спадкоємцями першої черги є їх діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мають право на успадкування майна. На час смерті чоловіка - батька [PERSON] з ним мешкала [PERSON] , відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України в належний спосіб прийняла спадщину. Подала заяву про прийняття спадщини за законом до першої державної нотаріальної контори м. Львова, однак свідоцтво про прийняття спадщини за законом нотаріус не видав, оскільки не виконана Міждержавна угода від 09.09.1944 p. п. 1 і договірна сторона Польща виселила родину [PERSON] з с.Стерв`яжек Нижньо-Устріцького району Дрогобицької області, а договірна сторона Україна не провела взаєморозрахунок з переселеною родиною [PERSON] . Відтак, слід встановити факт, що саме органи влади надали родині [PERSON] і що саме мають право успадкувати їх спадкоємці в даному випадку залишене майно в Польщі, чи надане воно в Україні і що саме надано в Україні. Заінтересована особа Міністерство закордонних справ України правом на подання відзиву не скористалося. Однак, 21.06.2016 подало до суду заперечення (а.с.147-151, 185-189), в обґрунтування якого покликаючись на те, що МЗС України не погоджується з поданою до суду заявою, заперечує проти заявлених вимог у повному обсязі, оскільки вважає їх необґрунтованими. Питання щодо фактичного визначення майна (землі та інших об`єктів) родини [PERSON] не відносяться до компетенції МЗС України. Відповідно до вимог статті 1 Угоди Договірні Сторони зобов`язалися приступити до евакуації українського населення з території Польщі та польських громадян з території УРСР. Згідно з вимогами статті 1 Протоколу між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Урядом Польської Республіки до цієї Угоди від 6 травня 1947 року, Договірні Сторони констатували, що евакуація, згідно вказаної Угоди, відбулася і закінчена. Угодою також передбачалося, що евакуації підлягають лише ті особи, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо яких є згода Уряду Української РСР і Польського Комітету Національного Визволення. Крім того, згідно пункту 6 статті 3 Угоди, евакуйованим особам передбачалося повернення вартості рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, за страховою оцінкою згідно з законами, що існували в Українській РСР і, відповідно, в Польській державі. У разі відсутності страхової оцінки майно оцінювалося Уповноваженими і Представниками Сторін. МЗС України не є та не може бути уповноваженим органом за Угодою та, відповідно, не може здійснювати ані визначення майна, ані взаємозалік з переселеною родиною [PERSON]. МЗС України не є профільним центральним органом влади, до відання якого віднесені питання, що регулюються Угодою між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09 вересня 1944 року та не має повноважень щодо фактичного визначення майна (землі тощо) родини [PERSON]. Заінтересована особа Жидачівська районна державна адміністрація правом на подання відзиву не скористалася. Однак, 03.02.2016 подала до суду заперечення (а.с.182-183), в обґрунтування якого покликаючись на те, що Жидачівська районна державна адміністрація не погоджується з поданою до суду заявою, заперечує проти заявлених вимог в повному обсязі і вважає їх необґрунтованими. Відповідно до ст.1 Угоди між Урядом Української Радянської Соціалістичної республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 року, Сторони зобов`язалися приступити до евакуації українського населення з території Польщі та польських громадян з території УРСР. Угодою передбачалося, що евакуації підлягають лише ті особи, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода Уряду Української РСР і Польського Комітету Національного Визволення. Визначено евакуацію розпочати 15 жовтня 1944 року до 1 лютого 1945 року. Крім цього, згідно пункту 6 статті 3 Угоди, евакуйованим особам передбачалося повернення вартості рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польсікій державі. В разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими Представниками Сторін. Згідно з вимогами статті 1 Протоколу між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Урядом Польської Республіки до цієї Угоди від 6 травня 1947 року, Договірні сторони констатували, що евакуація, згідно вказаної Угоди, відбулася і закінчена. Архівна довідка, видана державним архівом Львівської обласної державної адміністрації від 02.02.1999 року №Н-566/п свідчить про те, що родина [PERSON] у 1951 році була переселена у Миколаївську область з с.Стрв`яжек Нижньо-Устрицького району Дрогобицької області. Жидачівська районна державна адміністрація не є уповноваженим органом за Угодою від 09.09.1944 року. Представник заявниці заявлені вимоги підтримав повністю, покликаючись на викладені у заяві обставини, та просить суд заяву задовольнити. Заявниця у судове засідання не з`явилася, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлена належним чином, однак подала до суду клопотання, в яких просить оперативно відреагувати та прийняти законне рішення. Представник заінтересованої особи Міністерства закордонних справ України у судове засідання повторно не з`явився, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений належними чином, про причини неявки суд не повідомив. Однак, 02.02.2016, 03.02.2016, 09.02.2016 подавав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи Жидачівської районної державної адміністрації у судове засідання повторно не з`явився, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений належними чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник заінтересованої особи Першої Львівської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заяви, клопотання учасників справи. Заявниця подала заяву та клопотання про надання їй протоколу судового засідання і технічного запису судового засідання (Т.2 а.с.55, 56), заяву про відкладення розгляду справи та проведення судового засідання у режимі відеоконференції (Т.2 а.с.72), клопотання про оперативне реагування та прийняття законного рішення (Т.2 а.с.91, 95-96). Представник заявниці подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (Т.2 а.с.44). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 10.08.2020 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження (Т.2 а.с.36-37). Ухвалою судового засідання від 02.12.2020 розгляд справи відкладено (Т.2 а.с.73). Ухвалою судового засідання від 02.12.2020 доручено Львівському апеляційному суду забезпечити проведення відеоконференції у цій справі (Т.2 а.с.74-75). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини, на які заявниця посилається як на підставу заявлених вимог, а також обставини, на які посилаються заінтересовані особи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що заява не підлягає задоволенню виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , а батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчать відповідні свідоцтва про народження (Т.1 а.с.235, 236). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, сформованого 04.03.2016, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.10.1957, актовий запис №96 (Т.1 а.с.208, 232). Згідно із записами у по господарській книзі у господарстві №30 у с. Стрв`яжек проживали [PERSON] , 1890р.н. (голова), [PERSON] , 1895р.н. (дружина), [PERSON] , 1926 р.н. (дочка), [PERSON] , 1924р.н. (син), [PERSON] , 1928р.н. (дочка), [PERSON] , 1932 р.н. (син), [PERSON] , 1934 р.н. (дочка) (Т.1 а.с.174). Відповідно до Архівних довідок від 02.02.99 №Н-566/п та 08.07.2014 №300/01-22/а/ родина у складі [PERSON] , 1890 р.н., [PERSON] , 1895 р.н., [PERSON] , 1927р.н., [PERSON] , 1932р.н., [PERSON] , 1936р.н., у 1951 році була переселена у Миколаївську область у зв`язку з відселенням з території, що відійшла до Польщі з с. Стрв`яжик Нижньо-Устріцького району Дрогобицької області. При переселенні ними було залишено господарське майно, яке складалось із житл. будинку - 162 м3, стайні - 81 м3, стодоли - 65 м3, прибудови - 41 м3. Сім`я мала 0,38 га землі (орної) та 100 коренів фруктового саду. Загальна сума залишеного майна 2 979 крб. (Т.1 а.с.2, 177). [PERSON] помер [INFO] у місті Львів Львівської області (Т.1 а.с.2, 231, 234). [PERSON] помер [INFO] у місті Жидачів Жидачівського району Львівської області (Т.1 а.с.234). У спадковому реєстрі зареєстрована спадкова справа після смерті [PERSON] , що підтверджується відповідною інформацією з цього реєстру (Т.1 а.с.4). Зміст правовідносин. Правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з переселенням родини [PERSON] відповідно до Угоди між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР (підписана 09.09.1944, набула чинності 09.09.1944). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» (далі - Закон №1223-VII). Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 статті 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення факту. Водночас, нормою частини 2 цієї статті ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Закон №1223-VII визначає статус осіб, депортованих за національною ознакою, встановлює гарантії держави щодо відновлення їхніх прав, принципи державної політики та повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування щодо відновлення прав цих осіб. Так, відповідно до статті 1 Закону №1223-VII депортація - насильницьке переселення народів, національних меншин та осіб за національною ознакою з місць їх постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік. Згідно з приписами статті 4 Закону №1223-VII для цілей цього Закону депортованою особою визнається особа, яка набула громадянства України і належить до: осіб кримськотатарського народу, представників інших національностей (громадян колишнього СРСР), які були насильницьки переселені за національною ознакою на спецпоселення згідно з рішенням органів державної влади колишнього СРСР або союзних республік з місць постійного проживання, що є територією сучасної України; осіб (громадян колишнього СРСР), які були примусово направлені на спецпоселення до членів своїх сімей після закінчення військової служби, повернення з евакуації, відбуття примусових робіт, покарання тощо; осіб (громадян колишнього СРСР), які на момент депортацій перебували за межами місць постійного проживання (на військовій службі, в евакуації, на примусових роботах, у місцях позбавлення волі тощо), але на яких згодом були поширені обмеження прав і свобод за національною ознакою, у тому числі заборона на повернення і проживання в місцях постійного проживання; осіб, які народилися в сім`ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності цим Законом. Окремими законами України може встановлюватися порядок відновлення прав інших категорій осіб, яких було піддано насильницькому переселенню. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють правовідносини щодо встановлення фактів, які мають юридичне значення, визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення заяви. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що родину [PERSON] у складі: голова родини [PERSON] , 1890 р.н., члени родини: [PERSON] , 1895 р.н., [PERSON] , 1927р.н., [PERSON] , 1932р.н., [PERSON] , 1936р.н., у 1951 році переселено у Миколаївську область у зв`язку з відселенням з території, що відійшла до Польщі з с. Стрв`яжик Нижньо-Устріцького району Дрогобицької області. Однак, родина [PERSON] не переселилася у Миколаївську область, а оселилися у м. Жидачеві Львівської області. Надаючи оцінку аргументам сторони заявниці щодо встановлення факту непроведення взаємозаліку органами влади України, Міністерством закордонних справ України, Жидачівською районною державною адміністрацією, договірною стороною з переселеною в 1951 р. родиною [PERSON] , згідно Міждержавної угоди від 09.09.1944 p., що призвело до порушення їх прав та законних інтересів їх спадкоємців та встановлення факту відсутності рішення органу влади про взаєморозрахунок евакуйованої, примусово переселеної - департованої родини [PERSON] з с. Стрв`яжик Нижньоустрицького району Дрогобицької області в м. Жидачів суд вважає за необхідне зазначити таке. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Такого висновку дійшов Верховний Суд 15 квітня 2020 року у справі №302/991/19. Суд зауважує, що заявниця не позбавлена права отримати відповідну інформацію про вчинення (чи невчинення) суб`єктом владних повноважень певних дій та прийняття ним певних рішень звернувшись безпосередньо до цього суб`єкта, однак в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, які б свідчили про те, що вона зверталася з цими питаннями до заінтересованих осіб - Міністерства закордонних справ України та Жидачівської районної державної адміністрації і їй було відмовлено у наданні такої інформації. Водночас, суд зазначає, що вказані вище факти, які просить встановити заявниця, не породжують жодних юридичних наслідків (виникнення, зміну або припинення у неї особистих чи майнових прав), а відтак не підлягають розгляду у порядку окремого провадження, у зв`язку з чим в задоволенні заяви в частині встановлення цих фактів слід відмовити. Щодо заявленої вимоги про встановлення факту депортації [PERSON] на підставі архівних документів та погосподарської книги суд зазначає таке. Судом встановлено, що відповідно до статті 1 Угоди між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР, підписаної 09.09.1944 та яка набула чинності 09.09.1944, евакуації підлягають всі громадяни української, білоруської, російської і русинської національностей, що проживають в Хелмському, Грубешувському, Томашувському, Любачувському, Ярославському, Перемишльському, Ліськовському, Замостінському, Красноставському, Білгорайському, Влодавському повітах і в інших районах Польщі, де можуть виявитися громадяни української, білоруської, російської і русинської національності, які побажають переселитися з території Польщі на Україну, та всі поляки і євреї, що перебували в польському громадянстві до 17 вересня 1939 року, які проживають в західних областях УРСР і бажають переселитися на територію Польщі. Евакуації підлягають лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода Уряду Української РСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація є добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні посередньо. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі (стаття 1 Угоди). Відтак, виходячи зі змісту Угоди суд констатує, що евакуація (переселення) українського населення з території Польщі відбувалася виключно на добровільній основі, без застосування примусу у будь-якій формі. Водночас, відповідно до Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» депортація - це насильницьке переселення народів, національних меншин та осіб за національною ознакою з місць їх постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік. Отже, основною ознакою депортації є примус до переселення, а не добровільна воля особи на це. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що дія Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» не поширюється на правовідносини, які виникли у зв`язку з Угодою між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР. Більше того, заявницею не зазначено, які саме юридичні наслідки породжує для неї визнання [PERSON] депортованим. Не вбачається цього і з пояснень її представника, наданих ним у судовому засіданні. Беручи до уваги наведене суд доходить переконання, що заявлена вимога про встановлення факту депортації [PERSON] на підставі архівних документів та погосподарської книги також не підлягає розгляду у порядку окремого провадження. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed