Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на невиконання ним умов укладеного з позивачем кредитного договору б/н від 06 грудня 2005 року в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 30 вересня 2013 року в сумі 20073 гривні 41 копійки, яка складається з заборгованість за кредитом на суму 3650,82 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом на суму 14990,52 грн.; штрафу (фіксованої частини) на суму 500 грн.; штрафу (процентної складової) на суму 932,07 грн. Вказану суму заборгованості представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», а також судові витрати. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовими повідомленнями, у судове засідання не зявився, заздалегідь надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій позовні вимоги по цій справі підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON], присутній у судовому засіданні, заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що кредитного договору, на який посилається позивач у своїй позовній заяві, 06 грудня 2005 року на суму 2000 грн. він не укладав, а тому обовязок щодо виконання його умов в нього відсутній у звязку з чим вважає, що заборгованість на суму 20073 гривні 41 копійки нарахована ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно. При цьому, зауважив, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено інший кредитний договір, датою підписання якого є 12 липня 2005 року й отримано кредит на суму 5000 грн. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, \~надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню з наступних підстав; Судом встановлено, що із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 06 грудня 2005 року в сумі 20073,41 грн. з [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 17 грудня 2013 року. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10.04.2014 року поданий позов задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 20073 гривні 41 копійки та судові витрати в розмірі 243 гривні 60 копійок (а.с. 35-36). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2015 року заочне рішення від 10.04.2014 року у справі скасоване й справу призначено до розгляду в загальному порядку. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» як на підставу своїх вимог, послався на договір б/н від 06 грудня 2005 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.2-3). На підставі цього договору, позивач у справі розрахував заборгованість внаслідок невиконання відповідачем зобовязання за ним стосовно повернення позики частинами, й просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 20073,41 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 06 грудня 2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], станом на 03.09.2013 року (а.с. 4-6). Однією з підстав виникнення зобовязання є договір (п.1 ч.2 ст.11, ч.2 ст.509 ЦК України). Як передбачено ст.ст. 525, 611 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору й у разі його порушення настають правові наслідки встановлені договором або законом. Зокрема, частиною 2 ст. 1050 ЦК України надано право позикодавцю у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязання за договором стосовно повернення позики частинами, в разі прострочення повернення чергової частини, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів відповідно умов договору. З аналізу вищевказаних норм слідує, що факт виникнення зобовязання з кредитного договору повинен бути доведений наявністю такого договору, який це зобовязання встановлює. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Однак, в порушення вищезазначених норм, письмовий договір б/н від 06 грудня 2005 року про надання [PERSON] кредиту в сумі 2000 грн., на який посилається позивач у справі як на підставу своїх вимог, в матеріалах справи відсутній. Натомість у матеріалах справи наявний інший кредитний договір, який укладено 12 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], за умовам якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7). Саме укладення цього договору від 12.07.2005 року з позивачем підтвердив відповідач [PERSON] в судовому засіданні, наполягаючи, що будь-якого іншого договору з позивачем ним укладено не було. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, ч.1 ст. 60 ЦПК України на кожну із сторін покладено обовязок з доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, за винятком випадків, коли наявні підстави, передбачені ст. 61 ЦПК України, для звільнення від доказування. При цьому ч.4 ст. 60 ЦПК України встановлює імперативне правило, відповідно до якого доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, в порушення ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивач у справі в доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надав суду письмового доказу - договору б/н від 06 грудня 2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] про надання кредиту в сумі 2000 грн., який у відповідності до норм ЦК встановлює зобовязання з його виконання. Разом з тим, наданий позивачем в справі письмовий договір від 12 липня 2005 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] про надання кредиту в сумі 5000 гривень 00 копійок не є належним доказом в справі в розумінні ст. 58 ЦПК України, оскільки ним не обґрунтовані жодні вимоги позивача й відповідно він не стосується предмета доказування по даній справі. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлені межі розгляду справи судом, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, оскільки відсутність факту невиконання зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 06 грудня 2005 року з підстав ненадання позивачем суду доказів в підтвердження укладення цього договору з відповідачем [PERSON] й відповідно виникнення у відповідача зобовязання з його виконання встановлена в судовому засіданні й підтверджена матеріалами справи, суд відмовляє в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» за недоведеністю. \~Обговорюючи питання про розподіл судових витрат на підставі\~ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено повністю, то судові витрати\~\~по сплаті судового збору понесені ним при подачі позову (а.с. 17) відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed