Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - позивач) через представника - адвоката Стадника С.В. звернувся до суду із позовною заявою, згідно якої просить визнати договір дарування 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 46,38 кв.м. від 18.10.2017, серія та номер 3709, посвідчений приватним нотаріусом Бурбикою Т.А., укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що він та [PERSON] (далі - відповідач 1) спадкували за [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] подавши відповідні заяви до нотаріальної контори. Нотаріус видав йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.01.2007 за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та 02.06.2017 було вселено до квартири. Однак, [PERSON] у квартирі не проживав. Після звернення 07.06.2018 до Центру надання адміністративних послуг у м. Суми стало відомо, що [PERSON] було відчужено 1/2 його квартири іншій особі - [PERSON] (далі - відповідач 2), внаслідок договору дарування. Вказує, що 1/2 частина квартири була подарована [PERSON] третій особі - [PERSON] , при цьому жодних повідомлень щодо майбутнього відчуження 1/2 частини квартири ним не заявлялось. Зазначає, що першою підставою для визнання договору дарування недійсним є те, що [PERSON] повинен був повідомити його, як співвласника квартири про намір відчуження своєї частки та запропонувати йому її придбати, однак не виконав вимог цивільного законодавства встановлених статтею 352 ЦК України, чим грубо порушив його права спільної часткової власності, а саме переважне право купівлі частки квартири. Другою підставою для визнання договору дарування недійсним є те, що [PERSON] відчужив свою частину квартири явно не усвідомлюючи настання відповідних наслідків, оскільки навіть після укладення договору дарування своєї частини квартири третій особі, він продовжує писати заяви до органів державної виконавчої служби про здійснення вселення його як власника. Вчинення вказаних дій [PERSON] вказує на те, що він не знає наслідків, що настали після укладення ним правочину щодо дарування своєї частини квартири. [PERSON] при вчиненні правочину щодо дарування 1/2 частини квартири помилився щодо обставин, які мають істотне значення, повністю не усвідомлював правової природи договору дарування та наслідків вчинення дій з приводу укладення такого, або уклав такий договір під впливом обману та маніпулювання. [PERSON] у подарованій частині не проживає та ніколи нею не користувався, а [PERSON] продовжує вважати себе власником 1/2 частини квартири. Відповідачі відзив на позовну заяву не подали. Заяви, клопотання. 23.03.2020 представником позивача Стадником С.В. подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з карантином. 23.03.2020 від відповідача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої зазначає, що позивач ґрунтує свою позицію на припущеннях. Вказує, що він є зареєстрований у квартирі і його скарги стосуються права користування, так як позивач його не допускає до проживання у квартирі. Позивач у позовній заяві підмінив вимоги законодавства стосовно дарування та купівлі-продажу та зробив власні судження. Просив слухати справу за його відсутності, а позовні вимоги без задоволення. 23.03.2020 від відповідача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої зазначає, що з позовної заяви незрозуміло, які права позивача є порушеними. Позивач припустив, що [PERSON] не вірно розуміє законодавство, але позивач теж не розуміє законодавство поєднавши тлумачення договору дарування з позиції договору купівлі-продажу. Просив слухати справу за його відсутності, а позовні вимоги без задоволення. 08.05.2020 представником позивача Стадником С.В. подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання. 01.06.2020 представником позивача Стадником С.В. подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з необхідністю взяти участь у іншому судовому засіданні. 17.07.2020 представником позивача Стадником С.В. подано клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. 17.07.2020 від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позовних вимоги просили відмовити. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 23.01.2020 по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання 10.02.2020. 10.02.2020 у зв`язку з неявкою відповідача підготовче судове засідання відкладено на 03.03.2020. 03.03.2020 за клопотанням представника відповідача підготовче судове засідання відкладено на 23.03.2020. 23.03.2020 за клопотанням представника позивача підготовче судове засідання відкладено на 15.04.2020. 15.04.2020 у зв`язку з неявкою сторін по справі підготовче судове засідання відкладено на 08.05.2020. 08.05.2020 за клопотанням представника позивача підготовче судове засідання відкладено на 01.06.2020. 01.06.2020 за клопотанням представника позивача підготовче судове засідання відкладено на 25.06.2020. 25.06.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи на 17.07.2020. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання та поданням ними заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних доказів, що узгоджується з вимогам статті 223 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом. З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 196960264 від 21.01.2020 (а.с. 46-47). 20.09.2007 на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.01.2007 за відповідачем [PERSON] зареєстровано 1/2 частка приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . 29.09.2016 [PERSON] вчинено довіреність, відповідно до якої, останній довірив [PERSON] продати за ціну та на умовах на його розсуд всю належну йому на праві особистої приватної власності частку двокімнатної квартири [ADDRESS] , для чого надав йому право представляти його інтереси в усіх органах та установах, незалежно від форм власності та підпорядкування (а.с. 64). 23.12.2016 рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні приміщеннями квартири [ADDRESS] , зобов`язано [PERSON] надати [PERSON] дублікат ключів від замків на вхідних дверях до квартири [ADDRESS] . Вселено [PERSON] до квартири [ADDRESS] (а.с. 57). 29.03.2017 представником [PERSON] - [PERSON] подано заяву про прийняття на виконання виконавчого листа № 592/9178/16-ц від 12.01.2017 виданого Ковпаківським районним судом м. Суми про вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] (а.с. 63). При примусовому виконанні виконавчого листа № 592/9178/16, виданого 12.01.2017 про вселення [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] , державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми ГТУЮ в Сумській області 02.06.2017 складено акт, відповідно до якого боржнику було направлено попередження про проведення виконавчих дій за участю працівників Головного управління поліції та експерта по аварійному відчиненню дверей для участі у виконавчому провадженні на 02.06.2017. На чисельні стуки у двері ніхто не відчинив, тому було залучено експерта по аварійному відмиканню дверей для участі у проведенні виконавчих дій - примусового вселення [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60). 17.07.2017 при примусовому виконанні виконавчого листа № 592/9178/16 державним виконавцем складено акт, відповідно до якого виходом державного виконавця за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що рішення суду виконано. Ключи отримані представником [PERSON] (а.с. 61). 06.09.2017 при примусовому виконанні виконавчого листа № 592/9178/16 державним виконавцем складено акт, відповідно до якого виходом державного виконавця встановлено, що існують перешкоди (непоміняні замки до дверей квартири), виконавчі дії після вирішення спірного питання будуть проведені, про що додатково буде повідомлено сторонам виконавчого провадження (а.с. 62). 18.10.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частини квартири, за умовами якого [PERSON] передав у приватну власність безоплатно 1/2 частину квартири [PERSON] , а [PERSON] прийняв від [PERSON] у приватну власність як дарунок 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,38 кв.м., житловою площею 31,1 кв.м., договір зареєстрований в реєстрі за № 3709 (а.с. 90-92). На підставі договору дарування від 18.10.2017, серія та номер 3709 від 18.10.2017 за [PERSON] зареєстрована 1/2 частка приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Суми Зазначений правочин зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 100658883 від 18.10.2017 (а.с. 93). 22.02.2018 [PERSON] вчинено довіреність, відповідно до якої останній уповноважив [PERSON] представляти його інтереси у відповідних житлово-експлуатаційних організаціях, органах міграційної служби, Центрі надання адміністративних послуг населенню міста Суми з питань пов`язаних із зняттям його з реєстраційного обліку (випискою) з адреси: [ADDRESS] , а також постановкою його на реєстраційний облік (пропискою) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 89). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Поняття спільної часткової власності визначено в частині 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до 18.10.2017 на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] , частка кожного співвласника - 1/2 , а отже вказана квартира є об`єктом спільної часткової власності. Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник-продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (частина друга статті 362 ЦК України). Такий обов`язок співвласника у разі безоплатного відчуження його частки у спільному майні чинним законодавством не передбачений. Враховуючи, що квартира є об`єктом спільної часткової власності, у зв`язку із чим безоплатне відчуження частки у цьому будинку одним із співвласників іншій особі, згоди іншого співвласника не потребує, а тому права [PERSON] , як одного із співвласників квартири порушені не були. Відтак, позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним з зазначених підстав є необгрунтованими. Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним позивач зазначає, що [PERSON] при вчиненні правочину дарування частини квартири помилився щодо обставин, які мають істотне значення, повністю не усвідомлював правової природи договору дарування та наслідків вчинення дій з приводу укладення такого, або уклав такий договір під впливом обману та маніпулювання та посилається на статтю 234 ЦК України. Згідно частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно статті 234 ЦК України, на яку посилається позивач у позові, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14.02.2018 у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Відповідно до частин 1-3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Усупереч частин 1-3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України позивачем не надано доказів того, що на момент вчинення правочину [PERSON] помилився щодо обставин, які мають істотне значення, був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення та вчиняв правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Обставини, на які посилається позивач, що [PERSON] після укладення договору дарування своєї частини квартири продовжує звертатися з заявами до органів державної виконавчої служби про вселення його, як власника, спростовуються рішенням суду від 23.12.2016 та зверненням 29.03.2017 до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми ГТУЮ в Сумській області з виконавчим листом, оскільки ці обставини мали місце до укладення 18.10.2017 оспорюваного договору між [PERSON] та [PERSON] . З огляду на встановлені факти та досліджені докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають. Судові витрати. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач сплатив 768,40 грн. судового збору. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на положення частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed