Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю »Цибулівський сільськогосподарський комплекс» ( далі СТОВ «ЦСК», Позивач) звернулося до суду із позовом про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позивач посилався на те, що на другій сторінці (абзац 16) друкованого видання громадсько-політичної газети «Тетіївська земля» № 87 (10693) від 22.11.2016 року, редакцією Тетіївської районної газети «Тетіївська земля», що має статус юридичної особи, під заголовком »Сім раз відміряй раз відріж або звідки «ростуть ноги» у Всеукраїнського аграрного кооперативу», була поширена інформація наступного змісту: « Як розповів газеті житель Цибулева, колишній економіст СГВК «Цибулівський» [PERSON], судова тяганина довгий час триває з приводу того, що засновники СТОВ «ЦСК», підробили рішення загальних зборів власників майнових паїв». Вважає, що зазначена інформація підлягає спростуванню, оскільки є недостовірною, такою, що порочить ділову репутацію Позивача та має явно замовний характер. Поширена у друкованому виданні громадсько-політичної газети «Тетіївська земля» № 87 від 22.11.2016 року відповідачем інформація носить характер фактичного твердження і не є оціночним судженням, оскільки вказує на факт існування судової справи з приводу підроблення засновниками СТОВ «ЦСК» рішення загальних зборів власників майнових паїв, проте дана інформація є недостовірною та перекрученою, оскільки в жодному суді України не розглядається судова справа, предметом розгляду якої є підроблення засновниками СТОВ «ЦСК» рішення загальних зборів власників майнових паїв. В зв»язку із вчиненими відповідачами діями щодо поширення недостовірної інформації було порушено право на повагу до ділової репутації юридичної особи, право на свободу підприємницької діяльності та невтручання у господарську діяльність, що призвели до негативних наслідків, які полягають у зміні суспільної думки та оцінки діяльності позивача, оскільки кількість читачів, які змогли ознайомитися із статтею, необмежена, а тому є підстави вважати, що недостовірна інформація стала відомою клієнтам позивача, внаслідок чого їх ставлення значно погіршиться, що завдасть непоправної шкоди діловій репутації. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 10\~000 гривень. Окрім того, просить стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 3\~840 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 25\~000 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини. Представник редакції Тетіївської районної газети «Тетіївська земля» [PERSON] позовних вимог не визнав, посилаючись на обставини, викладені у письмовому запереченні та просив відмовити у задоволенні позову. (а.с.- 48-50) Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнав, посилаючись на обставини викладені у письмових поясненнях. (а.с.-101-102) На його думку, поширена інформація є достовірною, оскільки Монастирищенським районним судом Черкаської області дійсно розглядалися цивільні справи 02 квітня 2014 року за позовом [PERSON] до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Цибулівський», спілки співвласників майнових та земельних паїв колишнього КСП «Пам»ять Леніна», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача СТОВ «ЦСК» про визнання недійсним рішення зборів співвласників майнових паїв та 14 квітня 2017 року за позовом [PERSON] до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Цибулів», сільськогосподарського виробничого кооперативу «Цибулівський», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Цибулівський сільськогосподарський комплекс», спілка співвласників земельних та майнових паїв бувшого КСП »Пам»ять Леніна» про визнання недійсними рішення зборів власників майнових та земельних паїв бувшого КСП «Пам»ять Леніна», визнання права власності на майновий пай. (а.с.-105-108,133-143) Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення повністю, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що на другій сторінці (абзац 16) друкованого видання громадсько-політичної газети «Тетіївська земля» № 87 (10693) від 22.11.2016 року, редакцією Тетіївської районної газети «Тетіївська земля», що має статус юридичної особи, під заголовком »Сім раз відміряй раз відріж або звідки «ростуть ноги» у Всеукраїнського аграрного кооперативу», була поширена інформація наступного змісту: « Як розповів газеті житель Цибулева, колишній економіст СГВК «Цибулівський» [PERSON], судова тяганина довгий час триває з приводу того, що засновники СТОВ «ЦСК», підробили рішення загальних зборів власників майнових паїв». (а.с.-8-11) Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Так, статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному громадянину гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь та гідність людей. Право на свободу думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов»язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Стаття 32 Конституції України гарантує кожному право на судовий захист від недостовірної інформації та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Приписами ст.ст. 91, 94, 200 ЦК України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов»язки (цивільну правоздатність) як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Статтею 5 Закону України «Про інформацію» передбачено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. В абз.2 п.15 Постанови Пленуму верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв»язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При цьому за змістом приписів ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст.277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб»єкта (підприємця). Таким чином, юридична особа, так само які і фізична особа, має право на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч.1 ст.299 ЦК України. Відповідно до ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Частиною 3 ст. 277 УК України передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Водночас, у пунктах 5 і 6 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2007 року № 01-8/184 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію», роз»яснено, що ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб»єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв»язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Так, відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що обов»язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подавати докази недостовірності поширеної інформації. Факт поширення недостовірної інформації підтверджується друкованим виданням громадсько-політичної газети «Тетіївська земля» № 87 (10693) від 22.11.2016 року. Відповідно до п.п.24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитися у спосіб наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа, як учасник спільних відносин. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із обґрунтуваннями Позивача відносно того, що розповсюдження серед населення, підприємств, установ та організацій недостовірної інформації про те, що засновники СТОВ «ЦСК» підробили рішення загальних зборів власників майнових паїв, порушує ділову репутацію підприємства, підриває довіру до позивача як добросовісного та надійного партнера в підприємницькій діяльності, призводить до зниження інвестиційної привабливості підприємства, втрати (погіршення) ділових зв»язків, і як наслідок, матеріальних втрат. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Частина 1 та 3 пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому під моральною шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв»язку з приниженням її ділової репутації; посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, а також вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Враховуючи, що дії відповідачів щодо поширення недостовірної інформації порушили право на повагу до ділової репутації позивача, право на свободу підприємницької діяльності та невтручання у господарську діяльність, призвели до зміни суспільної думки та оцінки діяльності позивача, суд вважає, що заявлений розмір завданої моральної шкоди є обґрунтованим, розумним і справедливим, а тому вимоги в цій частині задовольняє. Щодо твердження редакції Тетіївської районної газети «Тетіївська земля» про невірність визначення позивачем суб»єктного складу сторін, суд приходить до переконання, що з ними погодитися неможливо, оскільки згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо позов пред»явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації. При цьому, згідно цього ж пункту Постанови, при опублікуванні чи іншого поширення оспорюваної інформації без зазначення автора відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Позивач пред»явив позов безпосередньо до редакції Тетіївської районної газети «Тетіївська земля», оскільки остання здійснювала підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації, в якому було опубліковано оспорювану інформацію, має статус юридичної особи, а такого автора як [PERSON] взагалі не існує. Окрім того, відповідно до п.10 вказаної Постанови якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі. (статті 32,33 ЦПК України). Щодо відповідача [PERSON], то відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. З твердженням представника редакції Тетіївської районної газети «Тетіївська земля» про те, що журналіст, отримавши інформацію від [PERSON], з урахуванням своїх індивідуальних якостей виклав її як частину статті, при цьому нібито сформував свою думку, як оціночне судження, суд також не може погодитися, оскільки інформація носить характер саме фактичного твердження і не є оціночним судженням, зважаючи на те, що відповідач вказує на факт існування судової справи з приводу підроблення засновниками СТОВ «ЦСК» рішення загальних зборів власників майнових паїв. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Отже, на думку суду, поширена у друкованому виданні громадсько-політичної газети «Тетіївська земля» № 87 (10693) від 22.11.2016 року редакцією газети інформація носить характер саме фактичного твердження і не є оціночним твердженням/судженням. Відносно долучених представником відповідача копій рішень Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14.04.2017 року та від 02.04.2014 року, які нібито підтверджують факт існування судових справ з приводу підроблення засновниками СТОВ «ЦСК» рішення загальних зборів власників майнових паїв, суд вважає, що вищевказані рішення, жодним чином не підтверджують факт існування судових справ з приводу підроблення засновниками саме СТОВ «ЦСК» рішення загальних зборів власників майнових паїв, а підтверджує наявність судового спору, предметом якого є визнання права власності на майновий пай, визнання недійсним рішення зборів співвласників майнових паїв бувшого КСП «Пам»ять Леніна». Щодо заявлених позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 25\~000 гривень, суд вважає, що їх обґрунтованим та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця а галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб»єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п.п. 47,48 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз»яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката, або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно договору (статті 12,42,56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На виконання вищевказаних вимог, суду були надані документи, які підтверджують витрати на оплату послуг адвоката, а саме: договір про надання адвокатських послуг № 141924 від 18.01.2017 року,витяг є Єдиного реєстру адвокатів України № 002473, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2534/10, ордер серії КС № 141924, виписка по рахунку № 26008406819 ПАТ «[PERSON] [PERSON]» від 10.04.2017 року, платіжне доручення № 7722 від 10.04.2017 року, проміжний звіт про надані послуги № 1 від 08.06.2017 року. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved