Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що рішенням П'ядицької сільської ради від 27.10.-03.11.1998 року «Про надання земельної ділянки під індивідуальну забудову в с.П'ядики, урочище «Водоставського» позивачу надано земельну ділянку площею 0,13 га під індивідуальну забудову. 14.06.2001 року рішенням цієї ради вказану земельну ділянку з уточненою площею 0,1237 га та присвоєною адресою: с.Пядики, вул. Шухевича, Коломийського району, передано позивачу у приватну власність. Однак, з 2001 року позивач перебував в місцях позбавлення волі та не мав можливості скористатись своїм правом на вказану ділянку. 05.06.2014 року позивач звернувся до Пядицької сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проектно-кошторисної документації. Проте, ця рада повідомила його, що дана земельна ділянка належить бабусі позивача [PERSON] згідно з оспорюваним Державним актом на право власності на землю серії І-ІФ №043407, виданим 29.03.2002 року на підставі оспорюваного рішення виконкому цієї ради №20 від 28.03.2002 року. Зокрема, цим рішенням задоволено заяву [PERSON] про надання їй земельної ділянки під будівництво з правом приватизації, вилучивши цю ділянку від позивача, із затвердженням на черговій сесії. При зверненні позивача до управління Держземагентства у Коломийському районі останнє повідомило, що інформація щодо оформлення права власності на земельну ділянку та видачу вказаного Державного акту [PERSON] в зазначеному управлінні відсутня. Крім того, в архівному відділі Коломийської райдержадміністрації не виявлено оспорюваного рішення. На підставі наведеного позивач вважає оспорюване рішення №20 від 28.03.2002 року незаконним та зазначає, що він не вчиняв жодних дій, передбачених ст.140 ЗК України, щодо наданої йому у приватну власність спірної земельної ділянки. Тому позивач просить скасувати вказане рішення в частині передачі [PERSON] в приватну власність спірної земельної ділянки та визнати недійсним вищевказаний Державний акт про право власності на дану земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з вищезазначених підстав та просить ці вимоги задовольнити. При цьому він зазначив, що невідомо яка сума коштів та яким чином була позичена [PERSON] для потреб позивача, жодними борговими розписками це не підтверджується, і дана позика не має жодного відношення до розглядуваної справи. Представник відповідача - П'ядицької сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що вилучення спірної земельної ділянки у позивача відбулось на підставі відповідної заяви [PERSON] як опікуна позивача на час прийняття оспорюваного рішення. Нотаріального посвідченння такого доручення від імені позивача на вилучення вказаної земельної ділянки на той час не вимагалось. Незбереження вищевказаним архівним відділом оспорюваного рішення не означає, що воно не приймалось, адже без такого рішення [PERSON] в жодному випадку не було б видано оспорюваний Державний акт. З обставин справи випливає, що спірна земельна ділянка була надана позивачу лише в користування, оскільки він не отримав Державного акту на право власності на неї. Крім того, позивачу з 2002 року відомо про наявність оспорюваних рішення та Державного акту. Тому позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності для звернення з даним позовом, і вказаний представник подав письмову заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності. В звязку з наведеним [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити, в тому числі в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали з підстав, вказаних в письмових поясненнях цього відповідача, в яких зазначено, що з 20.03.2001 року позивач перебував в місцях позбавлення волі. Мати відповідача [PERSON], яка була бабусею та опікуном позивача, неодноразово відвідувала останнього в установі виконання покарань, що стверджується карткою обліку побачень із засудженим. Так, 13.10.2001 року під час побачення позивач повідомив [PERSON] про те, що йому потрібна велика сума грошей та просив йому допомогти. [PERSON] потрібної суми не мала та звернулася за допомогою до цього співвідповідача. Останній погодився допомогти та позичив своїй матері для передачі позивачу потрібну суму грошових коштів. Позивач домовився з [PERSON] про те, що вона, будучи його опікуном, шляхом подання відповідної заяви до П'ядицької сільської ради оформить на себе право власності на спірну земельну ділянку з метою її продажу, а вилучені від продажу кошти поверне відповідачу. Тому [PERSON] звернулась до вказаної ради з відповідною заявою, на підставі якої 28.03.2002 року прийнято оспорюване рішення, а 29.03.2002 року видано Державний акт. 15.09.2002 року під час чергового побачення із засудженим [PERSON] повідомила його про оформлення права власності на спірну земельну ділянку та про наявність покупця. Однак, 06.12.2002 року [PERSON] померла, не відчуживши зазначену земельну ділянку, отже, і не повернувши відповідачу позичених коштів. Представник відповідача [PERSON] вказав, що батько його довірителя, який пережив [PERSON], та проживав разом із нею на час відкриття спадщини, залишив заповіт, яким все майно заповів цьому співвідповідачу. Ні позивачем, ні його представником не надано суду доказів поважності пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. [PERSON] до ч.4 ст.267 ЦК України співвідповідач [PERSON] подав письмову заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Крім того, представник співвідповідача [PERSON] просить звернути увагу, що у вищевказаному рішенні від 14.06.2001 року прізвище позивача вказано «Семашко», що не відповідає дійсному прізвищу останнього, а жодних документів про те, що дане рішення стосується саме позивача, останнім не надано. Крім того, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.05.2015 року, яке станом на 07.10.2015 року набрало законної сили, встановлено факт постійного проживання [PERSON] з його батьком - спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини і визнано за [PERSON] право власності на спадщину за заповітом, в тому числі на спірну земельну ділянку площею 0,1237 га. Тому співвідповідач [PERSON] та його представник в задоволенні позову просять відмовити. Представник третьої особи - управління Держземагентства в Коломийському районі в судове засідання не з'явився, і третя особа не заявила про участь її предстаника в розгляді даної справи. Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до вищевказаного рішення 3-ї сесії ІІІ-го демократичного скликання П'ядицької сільської ради Коломийського району від 27.10.-03.11.1998 року та архівного витягу, наданого архівним відділом Коломийської районної державної адміністрації 30.05.2014 року №04-02/Л-15, в додатку №1 до вказаного рішення в списку громадян с.П'ядики, яким наділено земельні ділянки під індивідуальну забудову в с.Пядики, урочище «Водоставського», зазначено «Семашко (вказано, що так в документі) [PERSON]». Цим рішенням згідно з цим додатком позивачу надано земельну ділянку площею 0,13 га в зазначеному урочищі та дозволено проводити на цій ділянці будівництво житлового будинку та господарських споруд (а.с. 4, 5). Судом також встановлено, що відповідно до рішення 17-ї сесії того ж демократичного скликання вказаної ради від 14.06.2001 року «Про передачу земель у приватну власність» та архівного витягу, наданого тим же архівним відділом 05.06.2014 року №04-02/Л-20, в додатку до вказаного рішення в списку громадян, яким передаються земельні ділянки у приватну власність для зведення житла і господарських будівель в с.Пядики, по вул.Шухевича, значиться «Семашко (так в документі) [PERSON]». Площа цієї земельної ділянки - 0,1237 га (а.с. 6, 7). Згідно з копією картки обліку побачень відносно засудженого [PERSON], наданої 06.08.2014 року адміністрацією Долинського виправного центру (№118) УДПтС України в Івано-Франківській області, [PERSON] неодноразово відвідувала [PERSON] у вказаному Центрі, зокрема, 13.10.2001 року та 15.09.2002 року (а.с. 44-48). [PERSON] до архівного витягу з рішення П'ядицької сільської ради Коломийського району №26 від 28.03.2002 року, наданого вказаним архівним відділом 05.06.2014 року №04-02/Л-21, задоволено заяву [PERSON] про надання їй земельної ділянки під будівництво з правом приватизації, вилучивши цю ділянку від онука [PERSON] [PERSON], та вирішено затвердити дане рішення на черговій сесії (а.с. 10). Згідно з листом вказаного архівного відділу від 05.06.2014 року №04-02/Л-22 в рішеннях №21-22 сесії ІІІ демократичного скликання та рішеннях №1-4 сесії ІV демократичного скликання П'ядицької сільської ради за 2002 рік рішення сесії про затвердження надання земельної ділянки під будівництво з правом приватизації [PERSON] не виявлено (а.с. 11). Судом встановлено, що 29.03.2002 року [PERSON] отримала оспорюваний Державний акт серії І-ІФ № 043407 на право приватної власності на земельну ділянку, призначену для будівництва жилого будинку та господарських будівель, яка розташована в с.П'ядики, площа цієї ділянки - 0,1237 га. Даний Державний акт виданий на підставі оспорюваного рішення виконкому П'ядицької сільської ради від 28.03.2002 року №20 і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №992 (а.с.49). Судом також встановлено, оскільки не заперечується сторонами, що 06.12.2002 року [PERSON] померла. Згідно з копією заповіту, посвідченого 13.02.2003 року секретарем виконкому П'ядицької сільської ради Коломийського району та зареєстрованого в реєстрі за №46, [PERSON] заповів все належне йому майно своєму сину [PERSON], тобто співвідповідачу (а.с.50). [PERSON] до листа П'ядицької сільської ради №150/02-33/07 від 05.06.2014 року, адресованого представнику позивача, земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд площею 0,13 га в с.П'ядики в урочищі «Водоставського», яка надавалась [PERSON] згідно з рішенням третьої сесії третього демократичного скликання від 27.10.-03.11.1998 року, розташована в с.Пядики, по вул. Шухевича. На час видачі довідки площа даної земельної ділянки становить 0,1237 га. 29.03.2002 року на підставі рішення виконкому цієї ради №20 від 28.03.2002 року на ім'я [PERSON] видано Державний акт серії І-ІФ №043407 на право власності на цю земельну ділянку (а.с. 9). Судом також встановлено, що вищевказаним рішенням Коломийського міськрайонного суду, винесеним 14.05.2015 року в справі №346/6662/14-ц, яке набрало законної сили, встановлено факт постійного проживання співвідповідача [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та за [PERSON] визнано право власності на спадщину за заповітом, в тому числі на спірну земельну ділянку. [PERSON] брав участь в тій справі в якості відповідача (а.с.93-96). [PERSON] до правил ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, на час розгляду позову [PERSON] власником спірної земельної ділянки в порядку спадкування на підставі вказаного судового рішення від 14.05.2015 року є співвідповідач [PERSON], а право [PERSON] на спірну земельну ділянку, встановлене оспорюваними рішенням і Державним актом, припинилося в момент її смерті, тобто 06.12.2002 року. Крім того, відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України ( в ред. 1992 р.) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими [PERSON] народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими [PERSON] народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. [PERSON] до ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України ( в ред. 1992 р.) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. [PERSON] до ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України ( в ред. 1992 р.) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. У відповідності до ст.12 ЗК України (в первісній редакції) та ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування» вирішення питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється на сесіях цих рад шляхом прийняття рішень. Згідно із ст.12 ЗК України (в первісній редакції) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, дотримання вимог земельного законодавства на території сіл покладено на відповідні сільські ради, а у відповідності до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. [PERSON] до п. «в» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. [PERSON] до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. [PERSON] до правил ч.1 ст.125 Земельного кодексу України (в первісній редакції) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. [PERSON] до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України (в первісній редакції) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що [PERSON] не одержав не жодних документів, передбачених ч.1 ст.23 ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України ( в ред. 1992 р.) чи ст.ст.125, 126 чинного Земельного кодексу України, а тому не міг вважатися її власником. В звязку з цим Пядицька сільська рада правомірно, на підставі передбачених законом її повноважень передала у власність [PERSON] вказану земельну ділянку, вилучивши її від позивача. [PERSON] до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, ні позивачем, ні його представником вказаних вимог не виконано. Тому в задоволенні позову слід відмовити в звязку з безпідставністю позовних вимог. На підставі наведеного, ст.ст.17, 22, 23 Земельного кодексу України (в ред. 1992 р.), ст.ст. 12, 81, 125. 126, 158 чинного Земельного кодексу України, та,

Outcome: dismissed