Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 16.06.2021 та 22.07.2021 надано змінено позовну заяву, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні, в якій просила стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомоги при звільненні у розмірі 2448,36 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2011 по 08.05.2014 у розмірі 61952,69 грн. В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказує, що з 10.08.1981 по 07.02.2011 пропрацювала на посадах: контролера ОТК, лаборантом на ПрАТ «ПівнГЗК». 07.02.2011 за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, по ст. 38 КЗпП України звільнилася з підприємства відповідача. В цьому році [PERSON] дізналася, що має право на вихідну допомогу при звільненні, оскільки позивач пропрацювала на підприємстві відповідача майже 30 років і була звільнена, у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] на час звільнення становила 1805,24 грн., тобто одноразова допомога повинна виплачуватися в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 5415,72 грн., при цьому, відповідно до розрахункового листа за лютий 2011 року, відповідач виплатив їй допомогу при виході на пенсію в розмірі 2967,36 грн., хоча був зобов`язаний виплатити в розмірі 5415,72 грн., із розрахунку: 1805,24 грн. * 3. Таким чином, відповідач не доплатив їй 2448,36 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені позивач просить стягнути з відповідача 61952,69 грн. за період з 08.02.2011 по 08.05.2014 (796 робочих днів), тобто за період затримки середньоденна заробітна плата позивача складала 77,83 грн., а саме (77,83*796). Стислий виклад заперечень відповідача. 19.08.2021 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «ПівнГЗК». Вказує, що 24.01.2011 позивач подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, з виплатою одноразової допомоги згідно п.7.13 Колективного договору 2010-2011 роки. П. 7.13 Колективного договору 2010-2011 роки між регіональним директором та спільним представницьким органом профспілкових організацій ВАТ «ПівнГЗК», прийнятого конференцією трудового колективу ВАТ «ПівнГЗК» 22.12.2009 та зареєстрованого виконкомом Тернівської райради 27.01.2010 за №1014, був передбачений обов`язок генерального директора виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виходів на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років середньомісячну заробітну плату; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати; від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати. На момент звільнення позивача, яка [INFO] , досягла зазначеного пенсійного віку (55 років), і стаж її роботи на комбінаті складав більше 29 років, отже, вона мала право на виплату одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Наказом від 07.02.2011 №33 позивачка була звільнена з роботи 07.02.2011 за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, з виплатою одноразової допомоги згідно п.7.13 Колективного договору. Виплата позивачці одноразової допомоги при звільненні на пенсію підтверджується наступними доказами:1)заявою позивачки від 24.01.2011 про звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію; 2)Наказом від 07.02.2011 №33 про звільнення позивачки за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України) з виплатою одноразової допомоги згідно п.7.13 колективного договору на 2010 -2011; 3) повідомленням про розмір сум, належних позивачці до виплати при звільненні; 4) розрахунковою відомістю (табуляграмою) за лютий-місяць 2011 року. Зокрема, із вищевказаної табуляграми вбачається, що за лютий-місяць 2011 рік (тобто, при звільненні) позивачці було нараховано дохід у вигляді заробітної плати: 02/11 4308 - допомога при виході на пенсію - 2 967.36 грн. При цьому, із вказаної суми було утримано: 02/11 6101- податок з доходів фізичних осіб - 445.10 грн. Отже, сума до виплати склала 02/11 7503 Виплата для звільнених - 2 522.26 грн. Таким чином, у позовній заяві позивачка стверджує, що лише в цьому році вона дізналась про те, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2020- 2011 роки на одноразову допомогу при виході на пенсію. Між тим, зазначене твердження не відповідає дійсності. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У червні 2021 році (тобто, більш ніж через десять років після звільнення) позивачка звернулась на підприємство з заявою про видачу довідки про заробітну плату (середньомісячну та середньоденну) та розрахункової відомості (табуляграми) за лютий 2011 р. У відповідь їй була надіслана Довідка № 515 від 15.04.21 про середню заробітну плату та копія відомості (табуляграми) за лютий 2011 р. Із вказаної довідки вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки, розрахована відповідно до розділу 3 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, за період з 01.12.2010 по 31.01.2011 (тобто, за два місяці, що передували її звільненню) складала 1805,24 грн. Водночас зазначає, що на момент складання вказаної довідки первинні облікові документи, які були підставою для розрахунку середньої заробітної плати позивачки для виплати одноразової допомоги при звільненні на пенсію у лютому 2011 року, не збереглися, у зв`язку з чим встановити причину розбіжності у розрахунку не є можливим. Крім того, просить до позовних вимог застосувати принцип співмірності між розміром недоплати одноразової допомоги та розміром середнього заробітку на час затримки при розрахунку при звільненні. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за її відсутністю. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-00 год. 19.08.2021, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 19.08.2021 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 10-00 год. 05.10.2021, за клопотанням представника відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю про відкладення розгляду справи, у зв`язку з наданням їй часу для підготовки та подання відзиву на позовну заяву. 05.10.2021 справу знято з розгляду до 12-00 год. 03.11.2021, у зв`язку з зайнятістю судді в іншому провадженні. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] у період з 10.08.1981 по 07.02.2011 (час звільнення, у зв`язку із виходом на пенсію), перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на різних посадах, а саме: контролером ОТК, лаборантом на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки (а.с.8-9). Згідно запису у трудовій книжці, [PERSON] була звільнена з підприємства 07.02.2011 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38\~КЗпП України (а.с.9). Позивачу [PERSON] за лютий 2011 рік при звільненні з підприємства відповідача, виплачено 2967,36 грн. допомогу при виході на пенсію, що підтверджується довідкою про виплату заробітної плати [PERSON] (а.с.11). Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №515 від 15.04.2021, середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] за період з 01.12.2010 по 31.01.2011 склала 1805,24 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.12.2010 по 31.01.2011 склала 10,81 грн., визначення середньоденної заробітної плати не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумований облік робочого часу (а.с.10). Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з дня її підписання і діє до укладення нової Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та її дія поширювалась на ПрАТ «ПівнГЗК», та п.1.2. вказаної Угоди передбачено, що Угоду укладено з метою регулювання та удосконалення виробничих, трудових і соціально-економічних відносин між Сторонами, об`єднання їх зусиль для підвищення ефективності роботи підприємств і посилення соціального захисту працівників. Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» встановлено, що сторона власника зобов`язується: виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати. \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9\~цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16\~КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки суттєво зменшує розмір одноразової допомоги при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років три середньомісячної заробітної плати. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] відпрацювала на підприємстві відповідача майже 30 років та була звільнена за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Таким чином, суд приходить до висновку, що на позивача [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при її звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №515 від 15.04.2021, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 1805,24 грн. (а.с.10). При цьому, позивачу [PERSON] за лютий 2011 рік при звільненні з підприємства відповідача, виплачено 2967,36 грн. допомогу при виході на пенсію (а.с.11). Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача було частково виплачено вихідну допомогу, а саме в розмірі 2967,36 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню допомога при виході на пенсію в розмірі 2448,36 грн., із розрахунку 5415,72 грн. (сума трьох середньомісячних заробітних плат) 2967,36 грн. (виплачена допомога при виході на пенсію). Положеннями ст.47\~КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, провадження № 11-1210апп19. Щодо стягнення з відповідача відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вказаний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18. Так, згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №515 від 15.04.2021, середньогодинна заробітна плата перед звільненням [PERSON] становила 10,81 грн., та середньоденна заробітна плата становила 77,83 грн. Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку). Як вбачається із матеріалів справи, період затримки розрахунку при звільненні з 08.02.2011 по 08.05.2014 становить 796 робочих днів, тому обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути здійснено наступним чином: 796 (робочі днів) х 77,83 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) = 61952,69 грн. Таким чином, судом встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати у вигляді одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію становить 61952,69 грн., позивач звільнився 07.02.2011, до суду про стягнення належних їй при звільненні виплат звернулася лише у червні 2021 року, тобто зі спливом майже 10 років. Тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача обґрунтовується порушенням відповідачем умов Колективного договору та Галузевої угоди, що свідчить про відсутність вини позивача в несвоєчасному отриманні нею виплат, які мали бути виплачені при виході на пенсію. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, тому вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40 000 грн. Аналізуючи викладені норми права та враховуючи застосовану співмірність до суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, загальний розмір компенсації, яка належить працівнику, у зв`язку із порушенням роботодавцем строку проведення остаточного розрахунку при звільненні складає 42448,36 грн., із розрахунку 2448,36 грн. + 40000,00 грн. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 908 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial