Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач з 01.02.2017 року по 18.12.2017 року працював в АТ «Зевс-Кераміка» на посаді менеджера (управителя) зі збуту з місцем виконання службових обов`язків у м. Львів. Для виконання службових завдань на вказаній посаді [PERSON] отримав у користування автомобіль марки «Форд Фокус» номерний знак « [NUMBER] ». 22.09.2017 року відповідач о 01. год. 41 хв., тобто у позаробочий час, керуючи вказаним автомобілем, він не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечного бокового інтервалу, не впорався з керуванням та допустив наїзд на припаркований автомобіль марки «Ауді Q7», номерний знак « [NUMBER] », що призвело до пошкодження цих транспортних засобів. Після ДТП відповідач покинув місце її вчинення. Постановою Коломийського міськрайонного суду від 06.11.2017 року [PERSON] визнано винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді. Під час розгляду вказаної справи правопорушник свою вину визнав, однак, повідомив суду неправдиві дані щодо місця роботи. Факт скоєння ДТП відповідач від роботодавця приховав, у страхову компанію також не заявив. Цивільна відповідальність позивача застрахована у страховій компанії «АТ «СК «АХА Страхування», яка і здійснила виплату страховій компанії власника постраждалого у вказаній ДТП автомобіля «Ауді Q7» у розмірі 100\~000 грн. При цьому вартість ремонту даного автомобіля та відповідно розмір страхового відшкодування, виплаченого страховою компанією ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», згідно з договором КАСКО постраждалому, склала 254\~997,35 грн. Таким чином, різниця, непокрита коштами страхової компанії, склала 154 997,35 грн. ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» звернулася до позивача на підставі ст. 1187 ЦК України з вимогою про відшкодування вказаної різниці. Сума вимоги із урахуванням знижки склала 139\~500 грн., яку 29.05.2018 року позивач сплатив, отримавши, таким чином, відповідно до ст. 1191 ЦК України право зворотньої вимоги до відповідача. Тому 05.06.2018 року позивач звернувся до відповідача із претензією щодо добровільного відшкодування суми майнової шкоди, завданої ним під час перебування у трудових відносинах із підприємством. Однак, [PERSON] в добровільному порядку шкоду не відшкодував. Тому позивач просить стягнути з відповідача вказану суму такого відшкодування в розмірі 139\~500 грн. та понесені судові витрати у розмірі 2092,50 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, та просить позов задовольнити в повному обсязі та згідна на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Згідно з умовами цивільно-правового договору від 07.11.2016 року, укладеного між сторонами, відповідач надавав послуги з просування продукції у термін з 07.11.2016 року по 31.01.2017 року, за що отримував винагороду у розмірі, визначеному в актах виконаних робіт. (а.с. 32). Наказом (розпорядженням) № 3-К-0000000370 про прийняття на роботу [PERSON] з 01.02.2017 року прийнято на посаду менеджера (управителя) зі збуту (а.с. 33). Таким чином, відповідач перебував із АТ «Зевс Кераміка» в трудових відносинах. На виконання відповідачем службових обов`язків йому на підставі наказу № 120-П від 06.12.2016 року надано у користування автомобіль «Форд Фокус», номерний знак « [NUMBER] » (а.с. 40-44). Судом встановлено, що постановою Коломийського міськрайонного суду від 06.11.2017 року у справі № 346/4765/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 11, 12). Як зазначено у даній постанові, яка набрала законної сили, 22.09.2017 року [PERSON] о 01. год. 41 хв., керуючи вказаним службовим автомобілем, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечного бокового інтервалу, не впорався з керуванням та допустив наїзд на припаркований автомобіль марки «Ауді Q7», номерний знак « [NUMBER] », що призвело до пошкодження цих транспортних засобів, після чого покинув місце вчинення ДТП. Вказана подія мала місце в позаробочий час, оскільки, як вбачається з долученої до матеріалів справи копії табелю обліку використання робочого часу, того дня [PERSON] відпрацював 8 год. без надурочних, у відрядженні не перебував та до роботи в нічний час не залучався (а.с. 35). Згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку на вказаному підприємстві встановлено графік роботи з 08 год. до 17 год., обідня перерва з 12 год. до 13 год (а.с. 36-39). Як вбачається із копії страхового акту № 237404 від 12.10.2017 року, внаслідок вказаної ДТП власнику постраждалого автомобіля марки «Ауді Q7» заподіяно збитки в розмірі 294\~439,95 грн., які понесла страхова компанія власника вказаного транспортного засобу, ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» згідно з договором КАСКО (а.с. 7-11). Наказом від 18.12.2017 року № 64-К 0000000370 трудовий договір між сторонами припинено (а.с. 34). У своїй претензії № 20705 від 22.09.2017 року вказана страхова компанія звернулася до позивача із вимогою про здійснення відшкодування за сплачені збитки (а.с. 6). Цивільна відповідальність позивача застрахована у АТ «Страхова компанія «АХА» Страхування», яка відшкодувала суму збитку в межах ліміту за полісом в сумі 100\~000 грн. Тому різниця з урахуванням наданої знижки становила 139\~500 грн. (а.с. 24), яку позивач сплатив, що підтверджується копією платіжного доручення від 22.05.2018 року № 1488 (а.с. 26). 05.06.2018 року позивач звернувся до [PERSON] із претензією про відшкодування вказаної суми в порядку регресу. Однак, дана претензія залишена відповідачем без задоволення (а.с.29). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.6\~ст.82\~ЦПК України \~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до\~статті 1191 ЦК України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У пункті 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», роз`яснено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441\~ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються\~главою IX КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи II-IV вказаного Положення). Зокрема, в\~статті 130 КЗпП\~України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Крім того, за положеннями\~статті 137 КЗпП України\~суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. За вимогами п.7\~ст.\~134\~КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків. Позивачем заявлено\~вимогу про\~відшкодування (у\~порядку регресу)\~у повному\~розмірі шкоди,\~завданої третій\~особі відповідачем, не при виконанні трудових обов`язків, на підставі\~ст. 134 КЗпП України. У пункті 10 пп. 7 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, також зазначено, що робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач добровільно не відшкодовував позивачу завдані збитки.\~ Судом також встановлено, що позивачем за звернення до суду з даною позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 2\~092,50 грн., що стверджується платіжним дорученням від 09.08.2019 року № 13709 (а.с.1), який відповідно до\~ст.141 ЦПК\~ України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 130, 132-134 КЗпП України, ст.ст. 441, 1191 ЦК України та,

Outcome: approved