Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») через представника звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує наступним. 11 грудня 2017 р. було укладено договір у вигляді заяви про приєднання № 413778411 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та видкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної карти). У своїй заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії, яка є складовою заяви про приєднання, відповідач просив позивача надати йому кредит на споживчі потреби шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на його кредитний рахунок. Відповідно до умов договору № 413778411 позивач відкрив відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] та встановив за погодженням відповідача на вказаний рахунок кредит у сумі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов`язання позивач належним чином виконав, оскільки відповідачем не були виконані зобов`язання, встановлені Кредитним договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка станом на 24.01.2019 року складає 19 370,77 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 17 166,89 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 297,24 грн., загальна сума заборгованості за розрахунково-касове обслуговування - 12,00 грн., заборгованість за пенею - 1 215,44 грн., інфляційні суми витрат на суму простроченого кредиту - 514,21 грн., сума витрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 2,99 грн., розмір 3% на суму простроченого кредиту - 158,94 грн., розмір 3% на суму нарахованих та несплачених процентів - 3.06 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. Відповідно до п. 1 прохальної частини позовної заяви, розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами справи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, судом встановлено наступне. 11 грудня 2017 р. було укладено договір у вигляді заяви про приєднання № 413778411 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та видкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної карти). У своїй заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії, яка є складовою заяви про приєднання, відповідач просив позивача надати йому кредит на споживчі потреби шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на його кредитний рахунок. Відповідно до умов договору № 413778411 позивач відкрив відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] та встановив за погодженням відповідача на вказаний рахунок кредит у сумі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов`язання позивач належним чином виконав, оскільки відповідачем не були виконані зобов`язання, встановлені Кредитним договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка станом на 24.01.2019 року складає 19 370,77 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 17 166,89 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 297,24 грн., загальна сума заборгованості за розрахунково-касове обслуговування - 12,00 грн., заборгованість за пенею - 1 215,44 грн., інфляційні суми витрат на суму простроченого кредиту - 514,21 грн., сума витрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 2,99 грн., розмір 3% на суму простроченого кредиту - 158,94 грн., розмір 3% на суму нарахованих та несплачених процентів - 3.06 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги частково обґрунтованими за наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до переконання про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17 166,89 грн. Щодо стягнення процентів за користування кредитом суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. За даних обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом підлягають задоволенню в розмірі 297,24 грн. та 12,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Відповідно до приписів ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж правопорушення. Враховуючи те, що відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, суд приходить до висновку, що їх одночасне застосування за одне й те ж порушення, - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної юридичної відповідальності. Аналогічна правова позиція висловлена судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року. З огляду на викладене, суд критично оцінює наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині заборгованості за пенею та 3% річних в розмірі 1 215,44 грн., 514,21 грн. 2,99 грн., 158,94 грн. та 3,06 грн. грн., - відмовити. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Проаналізувавши та оцінивши зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає вимоги позивача ПАТ «Ощадбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме, в розмірі 17 476,13 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 17 166,89 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 292,24грн., заборгованість за розрахунково-касове обслуговування 12,00 грн. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн. На підставі ст.ст. 11, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial