Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га, яка теж на праві приватної власності повністю належить позивачу. У вказаному будинку зареєстрований і проживає [PERSON] , який вселився у 2002 році у спірний будинок як член сім`ї власника - чоловік. Проте, 04 липня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Однак, відповідач у добровільному порядку не хоче знятися з реєстрації місця проживання та виселитися із спірного будинку. При цьому, в одному будинку разом із [PERSON] проживати неможливо, оскільки останній застосовує до відповідача, а також дочки та онука психологічний тиск, погрожує, словесно ображає. Поведінка відповідача робить нестерпним проживання у будинку. З огляду на викладені обставини, позивач звертається із позовними вимогами, в яких просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , та виселити відповідача із вказаного будинку. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а.с. 31). У судовому засіданні 19 серпня 2021 задоволено клопотання позивача про виклик та допит в якості свідка [PERSON] , про що внесена відповідна ухвала до протоколу судового засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала. Додатково пояснила, що перенесла тяжке захворювання та наразі проживає у своєї матері, будинок якої розташований поруч. Із відповідачем у будинку проживати неможливо через постійні сварки та образи останнього. Також, відповідачу належить на праві власності Ѕ частина будинку у селі Рудня Броварського району Київської області, тому він має, де проживати. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Відзиву до суду не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Обставини справи, що встановлені судом [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав та копією державного акту від 25.11.2009 року (а.с. 5-10). Установлено, що із 08 серпня 1992 року по 03 червня 2019 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). Із матеріалів справи вбачається, що окрім позивача, у вищевказаному будинку також зареєстрований [PERSON] , який вселився в будинок зі згоди власника - [PERSON] та проживав у ньому як член сім`ї - чоловік власника (нині колишній). Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 лютого 2021 року відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 52). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що живе по сусідству із позивачем та відповідачем. Свідку відомо, що відповідач живе у будинку позивача. Наразі, свідок є старостою села, та до нього зверталася позивач за допомогою про вирішення проблем із чоловіком, оскільки останній постійно влаштовує сварки. Свідок був у будинку позивача, бачив там відповідача. Також, [PERSON] був свідком сварок та словесних образ, які виникали з боку відповідача. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як визначено у ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права та обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При розгляді даної справи встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем, продовжує проживати у будинку позивача. У цьому будинку також проживає дочка позивача зі своєю сім`єю, але позивач не може проживати у будинку через постійні сварки та поведінку відповідача, тому задля уникнення погіршення стану здоров`я, позивач проживає у будинку свої матері. При цьому, відповідач має інше житло, а саме Ѕ частку будинку, який належить йому на праві спільної часткової власності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що права власності позивачки щодо спірного будинку порушені, оскільки вона не може проживати у будинку через неприязні стосунки з відповідачем, тому її інтереси як власника та користувача цього житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинились правові підстави користування чужим майном, та який забезпечений іншим житловим приміщенням. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. На підставі викладеного, та

Outcome: approved