Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP3098033 від 11.04.2006 року в сумі 11482,90 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.04.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір № DNH4KP3098033, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 3146,00 грн. строком до 11.04.2007 року. Відповідач зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого перед банком утворилась заборгованість у вигляді нарахованих процентів у розмірі 11482,90 грн., яку позивач і просить стягнути. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. 11.04.2006 року між банком (позивачем) та [PERSON] (відповідачем) був укладений кредитний договір шляхом подання відповідачем заяви № DNH4KP3098033 про надання кредиту у розмірі 3146 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 7). Згідно заяви, банк надає позичальнику кредит на строк 12 місяців по 11.04.2007року включно зі сплатою визначених відсотків, а останній зобов'язався погашати заборгованість щомісячно з 21 по 28 число місяця рівними частинами по 299,66грн. В заяві визначено, що заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. В позовній заяві вказується, що кредит надавався з метою придбання товару у торгівельно-сервісному підприємстві (п.1.9 Умов). Як зазначається в ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводилося, - до початку розгляду справи по суті. Позивач вказує, що на виконання договірних зобов'язань банк надав відповідачу кредит в сумі 3146грн., однак останній не виконав взяті на себе зобов'язання, кредитні кошти не повернув, нараховані проценти не сплатив. З розрахунку позивача вбачається, що сума позову в розмірі 11484,90грн. являє собою нараховані відсотки за користування кредитом за період з 10.12.2009р. по 10.12.2014р., з урахуванням положень п.5.5. Умов про п'ятирічний термін позовної давності. Згідно п.2.1. Умов банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгівельно-сервісного підприємства. Разом з тим, жодного належного та допустимого доказу, передбаченого ст. 58, 59 ЦПК про зарахування коштів на рахунок торгівельно-сервісного підприємства позивачем надано не було, а тому не можна вважати доведеними обставини надання кредиту. Також, відсутні докази отримання відповідачем товару від торгівельно-сервісного підприємства, що свідчило б про перерахунок кредитних коштів для отримання товару та виконання позивачем свого обов'язку. Крім того, суд вважає, що позивач необґрунтовано здійснив нарахування процентів за кредитним договором. Як вказувалося вище, відповідач подав заяву на надання йому кредиту строком на 12 місяців з 11.04.2006р. по 11.04.2007р. зі сплатою щомісячно обов'язкового платежу в сумі 299,66грн. Позивач вважає, що датою 11.04.2007р. в заяві визначено саме дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором та припинення зобов'язань в цілому. Оскільки, відповідач не повернув кошти, договір не є розірваним чи припиненим, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, Суд не погоджується з таким висновком позивача. Пунктом 4.7. Умов визначено, що при непогашенні кредиту в строки, установлені у Заяві й п.3.2.2., 3.3.3 даних Умов, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п. 4.2. даних Умов з дати виникнення простроченої заборгованості. Пунктом 3.2.2. Умов визначено, що позичальник зобов'язується погашати кредит у порядку та строки відповідно до Заяви. Відповідно до п. 4.1, 4.2 договору, за користування кредитом у період з дати укладання даного договору до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в тарифах та заяві. Згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.3.3 даних Умов, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеному у тарифах та заяві. При цьому, в п. 4.2. визначено, що розраховані відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в заяві суми щомісячного платежу по кредиту, разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу, а згідно п. 4.4. Умов відсотки розраховуються щомісячно, за період з першої дати поточного Періоду сплати включно. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що відсотки, в т.ч. відсотки нараховані на суму прострочи, підлягали сплаті щомісячно з остаточним погашенням у строки вказані в Заяві, а саме 11.04.2007р. Згідно ч.1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Частиною 4 статті 631 ЦК України визначено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. З системного аналізу положень укладеного між сторонами договору можна дійти висновку, що його було укладено строком на 12 місяців зі щомісячним нарахуванням та сплатою сум кредиту, відсотків та комісії за користування кредитними коштами, які включалися в обов'язковий місячний платіж. Оскільки, виходячи з Умов надання споживчого кредиту сплата збільшених відсотків не віднесена до відповідальності сторін за порушення договірних зобов'язань, суд не вбачає підстав для їх застосування після закінчення строку договору згідно ст. 631 ЦК України. Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження надання відповідачу кредитних коштів в порядку визначеному умовами договору, відсутність відомостей про здійснення відповідачем будь-якої оплати в підтвердження отримання кредитних коштів, необґрунтованість позову в частині нарахування відсотків за межами строку дії договору, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed