Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 23 червня 2008 року уклали кредитний договір № 235048-cred, відповідно до умов до якого ПАТ КБ «Приватбанк» надало [PERSON] кредит у розмірі 4000,00 доларів США на термін до 23 жовтня 2009 року. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця у період сплати. Відповідач свої зобовязання не виконав не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У звязку з такими порушеннями зобовязань станом на 01 серпня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 5001,66 доларів США, яка складається 4831,62 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом, а також штрафів: 10,08 доларів США штрафу (фіксована складова) та 159,96 доларів США штрафу (відсоткова складова). Рішенням Трускавецького міського суду від 30 березня 2010 року задоволено позов про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості у розмірі 3337,16 доларів США. Погашення кредиту відбувалося у період з 12 жовтня 2010 року по 26 січня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобовязання за договором № 235048-cred ПАТ КБ «Приватбанк» уклало договір поруки з [PERSON]. Збільшивши позовні вимоги, просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 5001,66 доларів США, що що станом на 01 серпня 2016 року відповідно до службового розпорядження Національного Банку України становить 124\~041,14 грн., за кредитним договором № 235048-cred від 23 червня 2008 року та стягнути з відповідачів судові витрати. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшло заперечення на позовну заяву, відповідно до якого він просить відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Відповідно до умов договору № 235048-cred кредит у сумі 4000,00 доларів США надано зі строком повернення до 23 жовтня 2009 року включно зі сплатою всіх відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % річних. Сторони встановили у договорі строк позовної давності 5 років. Рішенням Трускавецького міського суду від 30 березня 2010 року з нього стягнута заборгованість за цим кредитним договором. Таким чином, перебіг позовної давності був перерваний поданням банком позовної заяви та почався заново після ухвалення рішення суду 30 березня 2010 року. З позовом до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] банк звернувся 01 вересня 2016 року, пропустивши строк позовної давності. [PERSON] того, безпідставною є позиція банку щодо нарахування відсотків на тіло кредиту, яке фактично було повернуте на підставі рішення суду, однак позивач повторно вказує у позовній заяві на наявність заборгованості за тілом кредиту станом на 01 серпня 2016 року. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшло письмове пояснення, де відповідачка заперечує проти задоволення позову, оскільки з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором строк припинення дії договору поруки, оскільки це суперечить ч. 1 ст. 251 ЦК України та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі у порядку ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений строк повного погашення кредиту 23 жовтня 2009 року. Рішенням Трускавецького міського суду від 30 березня 2010 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідачів, а тому у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 30 березня 2010 року і протягом наступних шести місяців. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити його в повному обсязі з наведених у ньому підстав, а також пояснила, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, що відображає стан нарахувань в певні періоди часу. При зверненні до суду з позовною заявою банк посилається на розрахунок як на обґрунтування ціни позову. Однак відповідно до виписки по рахунку відповідача дійсно вбачається наявність заборгованості у тому розмірі, що вказаний у заяві про збільшення позовних вимог. Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування позовної давності, то таке не підлягає до задоволення, тому що відповідно до умов кредитних зобовязань договори є чинними з моменту їх підписання сторонами і діють в обємі перерахованих коштів до повного виконання сторонами зобовязань за цими зобовязаннями. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову, оскільки вважають, що відповідач виконав свої зобовязання перед кредитором. Позов є безпідставним, крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з такою вимогою до суду. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з мотивів, наведених у її письмових поясненнях. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 23 червня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 235048-cred, відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобовязався надати позичальнику строковий кредит у розмірі 4000 доларів США /арк. справи 10/. Термін повного погашення кредиту 23 жовтня 2009 року в порядку і термін, встановлений графіком погашення кредиту та відсотків. Позичальника [PERSON] було повідомлено про умови споживчого кредитування 23 червня 2008 року, про що є його підпис під текстом договору. [PERSON] того, п. 5.7 вказаного договору сторони обумовили терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки (пені, штрафів) тривалістю 5 років. Відповідно до умов договору поруки № 1 від 23 червня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитним договором № 235048-cred від 23 червня 2008 року /арк. справи 48/. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2010 року встановлено, що через несвоєчасну сплату відповідачами [PERSON] та [PERSON] коштів за кредитом станом на серпень місяць 2009 року заборгованість становила 3337,16 доларів США, а тому позов ЗАТ КБ «Приватбанк» задоволено та ухвалено стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» 3337,16 доларів США заборгованості /арк. справи 3/. Рішення суду перебувало на примусовому виконанні у виконавчій службі та виконувалося з 12 жовтня 2010 року по 26 січня 2012 року. На час звернення з позовом до суду утворилася заборгованість у розмірі 5001,66 доларів США, яка складається з заборгованості за відсотками у розмірі 4831,62 доларів США та штрафів відповідно до договору: 10,08 доларів США штрафу (фіксованої частини) та 159,96 доларів США штрафу (процентної складової). Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 ЦК України\~передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до правил\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Положення\~ст.549 ЦК України\~зазначають, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Відповідно до положень\~ст.624 ЦК України\~якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 549, 611 ЦК України визначено, що однією із форм відповідальності за порушення зобов'язання є сплата неустойки. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» передбачено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Таким чином, прийняття рішення Трускавецьким міським судом 30 березня 2010 року не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених умовами договору та не тягне за собою припинення дії договору. Суд вважає, що вимога позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками за кредитним договором № 235048-cred від 23 червня 2008 року у розмірі у розмірі 5001,66 доларів США є підставною та підлягає до задоволення. Суд не бере до уваги посилання сторони відповідача на те, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з наступних підстав. Сторонами при укладення договору врегульовано, що строк позовної давності становить 5 років. Оскільки рішення суду від 30 березня 2010 року перебувало на примусовому виконанні у виконавчій службі та виконувалося з 12 жовтня 2010 року по 26 січня 2012 року, то саме з дати закінчення його виконання слід обчислювати строки позовної давності. Згідно з договором поруки від 23 червня 2008 року [PERSON] відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 235048-cred від 23 червня 2008 року в тому ж розмірі, що і боржник. Згідно із частиною четвертою\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, ч. 4 ст. 559 ЦК України\~передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні\~статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої\~статті 559 цього Кодексу\~про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою\~частини четвертої\~статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою\~частини четвертої\~статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються. Оскільки договір поруки, укладений з відповідачкою [PERSON], не містить посилання на конкретну дату з якою пов'язано закінчення їх строку дії необхідно виходити з того, що вимоги до поручителя за цим договором можуть бути пред'явлені шляхом звернення до суду з позовною заявою протягом шести місяців від дня настання сторонами основного зобов'язання. Посилання позивача на те, що банк як кредитор звертався до суду з позовом до поручителів, а умовами договору поруки передбачена позовна давність строком 5 років, а тому строк, передбачений ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~не сплинув не можна вважати обґрунтованим. Посилання представника позивача на те, що за договорами, укладеними з позивачем, сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звертатися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором протягом п'яти років не є підставою вважати, що сторонами змінено строк, передбачений ч. 4\~ст. 559 ЦК України. Пункт 12 договору поруки, який містить такі умови може визначити строк позовної давності з моменту укладення цих договорів. Що стосується шестимісячного строку, передбаченого ч. 4\~ст. 559 ЦК України, то цей строк не є позовною давністю і не може бути змінений за домовленістю сторін. Оскільки протягом шести місяців з дня, до якого кредитні зобов'язання позичальника повинні були виконані, банк не звертався з позовом до поручителя, зобов'язання останніх припинились 26 червня 2012 року. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений,\~припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Верховний Суд України в постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 висловив правову позицію у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя та\~припинення поруки. саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 26 січня 2012 року) предявити вимоги до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України\~порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що в частині стягнення заборгованості солідарно з [PERSON] слід відмовити. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати у справі, а сааме: судовий збір в сумі 1860,61 грн.

Outcome: partial