Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 07 жовтня 2009 року, згідно якого відповідачу були видані кредитні кошти в розмірі 8100,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 30,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.9.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобов'язання належним чином не виконала, тому, станом на 30 листопада 2015 року за нею існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 024,10 гривень. Сума заборгованості складається з заборгованості за кредитом в розмірі 5637,92 гривень, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 4838,93 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 498,48 гривень, а також штрафів відповідно до пункту 8.6. умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 гривень, штрафу (процентна складова) в розмірі 548,77 гривень. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 024,10 гривень, та судовий збір по справі в сумі 1378,00 гривень. У судове засідання представник позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнали, надали суду заперечення відповідно до яких, згідно позову, між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та нею був укладений кредитний договір № б/н від 07 жовтня 2009 року, згідно якого, їй були видані кредитні кошти в розмірі 8100,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 30,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, але цей факт не відповідає дійсності, так як до позовної заяви додано її заяву на отримання кредиту від 27.10.2009 року у розмірі п'ятсот гривень, з базовою процентною ставкою на момент підписання договору 1,9% в місяць, що складає 22,8% річних. Позивач у своєму розрахунку з невідомих підстав з першого ж дня користування кредитним лімітом, нараховує 30% річних. Потім в односторонньому порядку неодноразово підвищує процентну ставку (з 01.09.2014 року до 34,8% та з 01.04.2015 року до 43,2%), що суперечить приписам ст.1056-1 ЦК України, а саме, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, та статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у якій зазначено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Вважає, що розрахунок суми боргу здійснено з порушенням діючого законодавства, та він не відповідає умовам договору. Тому посилання позивача на те що вона була ознайомлена з загальними умовами кредитування та про підвищення відсоткової ставки до 34,8% та 43,2% не відповідає дійсності. Загальні умови надання споживчого кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, якщо вони не підписувалися відповідачем. До такого висновку дійшов ВСУ в постанові від 11 лютого 2015 року М6-240цс14. Щодо нарахування позивачем пені та штрафу, зазначає, що згідно з заявою на отримання кредиту така відповідальність не передбачена взагалі. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (два роки). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Аналогічна правова позиція ВСУ викладена у справі №6-127цс14. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі та у встановлений строк повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188цс16). Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів, (правова позиція ВСУ у справі № 6-116цс13). Просять суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. У судове засідання 01 червня 2017 року відповідач [PERSON] та її представник за дорученням [PERSON] не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідач по справі 27 жовтня 2009 року отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 07 жовтня 2009 року, в розмірі 500,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7). У подальшому кредитний ліміт було збільшено на підставі п.3.2, п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг. У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договору не вимагається. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Анкетою-заявою від 27 жовтня 2009 року, яку підписала відповідач, була передбачена місячна процентна ставка 1,9%, що дорівнює 22,8% на рік, а також передбачена комісія в розмірі 1%. Довідкою про умови кредитування від 27 жовтня 2009 року, яка є невід'ємною частиною кредитного договору, передбачена місячна процентна ставка 2,5%, що дорівнює 30% на рік. Відповідач, підписавши 27 жовтня 2009 року дану анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідку про умови кредитування, була повідомлена про зміст цих умов та Правил, про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті-заяві, а також погодилась з тим, що місячна процентна ставка по кредиту становитиме 2,5%, як зазначено у довідці про умови кредитування, та комісія за користування кредитними коштами становитиме 1%. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом не встановлено, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена, судом він недійсним не визнаний, так як відповідач цього не просить, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Пунктом 8.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачено суму штрафу за порушення клієнтом строків платежів більш ніж на 120 днів по будь-якому з грошових зобов'язань в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Відповідач [PERSON] користувалась кредитними коштами, що вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості, однак не в повному обсязі і не своєчасно сплачувала кредит, а тому станом на 30 листопада 2015 року у неї виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача становить 12 024,10 грн., та складається з наступного: 5637,92 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4838,93 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 498,48 грн. заборгованість за комісію; 500 грн. штраф (фіксована частина); 548,77 грн. штраф (процентна складова). Враховуючи те, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд приходить до висновку про її стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5637 гривень 92 копійки, розмір якої не заперечується відповідачем та її представником. Що ж стосується стягнення відсотків за користування кредитом, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що відповідачу нараховувалися проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, зокрема з 27 жовтня 2009 року по 31 серпня 2014 року 30,00%, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,80%, з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2015 року 43,20%. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено ст. 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку (наведена редакція статті була чинною до 16 жовтня 2011 року). Отже, якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності зазначеним законом. Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності з 16.10.2011 року, ст.1056-1 викладена в новій редакції. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 зазначеної статті розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемним. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобовязаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. При цьому кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом N 661-VI. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові № 6-2355цс15 від 16 грудня 2015 року. У даному випадку банк збільшив процентну ставку після набрання чинності Законом № 661-VI без згоди відповідача, що є неправомірним. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено дотримання зазначених норм матеріального права з огляду на те, що заява позичальника, що підписана відповідачкою, не містить положення про застосування самостійно банком змінюваної процентної ставки За таких обставин, суд вважає, що визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка - 30,0% річних є фіксованою та не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотримання вищенаведених вимог ст.1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. Згідно п. 5.5 Умов і правил надання банківських послуг, відсотки за користування кредитом розраховуються виходячи з 360 днів на рік. Тобто, відповідачу мали бути нараховані відсотки за період: - з 01 вересня 2014 року по 21 вересня 2014 року, в розмірі 101,31 грн., з розрахунку (5789,31 грн. х (30% : 360 днів х 21 день); - з 22 вересня 2014 року по 29 вересня 2014 року, в розмірі 38,05 грн., з розрахунку (5679,24 грн. х (30% : 360 днів х 8 днів); - з 30 вересня 2014 року по 01 жовтня 2014 року, в розмірі 9,65 грн., з розрахунку (5679,24 грн. х (30% : 360 днів х 2 дні); - з 02 жовтня 2014 року по 20 жовтня 2014 року, в розмірі 90,80 грн., з розрахунку (5747,12 грн. х (30% : 360 днів х 19 днів); - з 21 жовтня 2014 року по 26 жовтня 2014 року, в розмірі 27,68 грн., з розрахунку (5536,41 грн. х (30% : 360 днів х 6 днів); - з 27 жовтня 2014 року по 30 листопада 2014 року, в розмірі 1879,12 грн., з розрахунку (5637,92 грн. х (30% : 360 днів х 400 днів), а також з відповідача підлягає стягненню заборгованість по процентам, яка утворилася станом на 01 вересня 2014 року (а.с.5) в сумі 500,75 грн., всього нарахування по процентам за вищезазначений період складає 2647,36 грн з розрахунку (2146,61 грн. + 500,75 грн. = 2647,36 грн.), також враховуючи те, що відповідач частково погашала заборгованість по відсоткам за період з 01 вересня 2014 року по 30 листопада 2015 року на суму 1356,87 грн. (109,93 грн. + 429,29 грн. + 303,00 грн. + 514,65 грн.), тому всього з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню проценти за користування кредитом в розмірі 1290,49 грн. з розрахунку: 2647,36 грн. - 1356,87 грн. = 1290,49 грн. Крім того цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість по пені в сумі 498 гривень 48 копійок. В задоволенні ж позовних вимог про тягнення з відповідача суми штрафу слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Суд критично ставиться до стверджень відповідача [PERSON] про застосування положень ст.1056-1 ЦК України до відсоткової ставки за весь час користування кредитними коштами, а саме з 07 жовтня 2009 року, оскільки остання підписавши кредитний договір погодилась з його умовами, та на протязі тривалого часу користувалась кредитними коштами, та сплачувала банку проценти за користування грошима у розмірі 30% річних. Суду не надано доказів того, що відповідачка подавала заяву про дострокове розірвання кредитного договору, що свідчить про згоду відповідачки з умовами та тарифами банку. З вищевикладеного вбачається, що підвищення відсоткової ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою відсотковою ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій відсотковій ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність відсоткової ставки по вже наявному боргу, чого відповідачкою зроблено не було. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, суд не вбачає порушення загального строку позовної давності у три роки на звернення до суду за захистом порушеного права на стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентів, оскільки останнє погашення заборгованості по кредиту відповідачкою здійснено 24 липня 2015 року в сумі 400,00 грн., а до суду позивач звернувся у січні 2016 року. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру з ціною позову 12024,10 грн. у розмірі 851 грн. 15 коп. (7426,89 : 12024,10 х 1378,00). В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Outcome: partial