Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») 27 жовтня 2015 року звернулось до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] (третя особа [PERSON]В.) про звернення стягнення на предмет застави. В позовній заяві представник позивача [PERSON] (діє відповідно до довіреності №3734-К-Н-О від 04 вересня 2015 року строком дії до 31 грудня 2017 року) вказав, що 08 серпня 2008 року між позивачем та третьою особою [PERSON] був укладений кредитний договір №SUH2АЕ00000022, за умовами якого позивач надав вказаній особі грошовий кредит в сумі 38304 грн.12 коп. строком до 05 серпня 2011 року зі сплатою 22.08 відсотків річних за користування виданим кредитом. З метою забезпечення вказаного кредитного договору 08 серпня 2008 року між позивачем та третьою особою був укладений договір застави рухомого майна, за умовами якого [PERSON] передала у заставу легковий автомобіль марки «ВАЗ-21101», 2007 року випуску, реєстраційний номер «ВН7803ЕА». Взяті на себе зобовязання за цим кредитним договором [PERSON] не виконує, що призвело до утворення кредитної заборгованості в сумі 224489 грн.43 коп. У звязку з неналежним виконанням кредитором [PERSON] своїх зобовязань, позивач відповідно до ст.ст.19 та 20 ч.ч.1,6 Закону України «Про заставу» отримав право на відшкодування завданих збитків шляхом звернення стягнення не предмет застави, зокрема на вказаний легковий автомобіль. Однак, в порушення вимог ст.17 Закону України «Про заставу», ч.2 ст.586 ЦК України та ст.17.7. договору застави від 08 серпня 2008 року заставлений автомобіль без згоди позивача був відчужений відповідачі [PERSON] У звязку з цим, у відповідності з вимогами ст.ст.25,26,28 ч.2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та ст.590 ЦК України представник позивача просив звернути стягнення на предмет застави - легковий автомобіль марки «ВАЗ-21101», 2007 року випуску, реєстраційний номер «ВН7803ЕА» шляхом його продажу позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ, а також з наданням позивачеві всіх необхідних для продажу повноважень. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши до суду письмову заяву від 11 листопада 2015 року про повне задоволення позову та розгляд справи без нього. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявленого позову не визнала та, у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Окрім цього, у своєму письмовому запереченні від 10 грудня 2015 року відповідач [PERSON] вказала, що позивачем порушено вимоги ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON], дослідивши позовну заяву позивача та наявні у справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставою виникнення цих цивільних прав та обовязків, окрім іншого, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Судом встановлено, що 08 серпня 2008 року між позивачем та третьою особою [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір №SUH2АЕ00000022, за умовами якого позивач надав третій особі грошовий кредит в сумі 38304 грн.12 коп. строком до 05 серпня 2011 року зі сплатою 22.08 відсотків річних за користування кредитом (п/п.17.1.1-17.1.7 п.17 договору) . Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.1049 ЦК України (правила якої застосовуються до відносин за кредитним договором) позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Цей же договір містить положення про його забезпечення шляхом застави рухомого майна легкового автомобіля марки «ВАЗ-21101», 2007 року випуску, номер шасі Y6L2110107L018962, реєстраційний номер «ВМ3518АК» (п.п.7.1 п.7, п.8, п/п.17.9 п.17 договору). Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобовязання, окрім іншого, може забезпечуватись заставою. Так, відповідно до ст.572 ЦК України та ст.1 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року №2654-XII, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності із ст.ст.526 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, у встановлений строк його виконання. Судом встановлено, що невиконання третьою особою [PERSON] взятих на себе відповідно до договору від 08 серпня 2008 року кредитних зобовязань призвело до виникнення кредитної заборгованості перед позивачем, розмір якої станом на 26 серпня 2015 року склав 224489 грн.43 коп., з яких 39699 грн.41 грн. заборгованості за кредитом, 12540 грн.86 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 2729 грн.44 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом, 158591 грн.65 коп. пені, 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 10678 грн.07 коп. штрафу (процентна складова). Відповідно до ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Способом задоволення такої вимоги, насамперед, є звернення стягнення на предмет застави. Так, відповідно до ст.20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Отже, за змістом кредитно-заставного договору №SUH2АЕ00000022 від 08 серпня 2008 року способом захисту порушеного права позивача може бути як стягнення заборгованості за кредитним договором, так і звернення стягнення на предмет застави легковий автомобіль «ВАЗ-21101», 2007 року випуску, який в даний час перебуває у власності відповідача [PERSON] Заперечуючи проти вказаного позову, відповідач [PERSON] подала до суду заяву (усно та письмово) про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Встановлена законом позовна давність може бути змінена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Судом встановлено, що кредитно-заставний договір №SUH2АЕ00000022 був укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» та третьою особою [PERSON] 08 серпня 2008 року строком до 05 серпня 2011 року (п/п.17.1.5 п.17.1 ст.7 договору). В п/п.14.11 п.14 вказаного договору сторони позовну давність щодо вимог про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, а також неустойки визначили тривалістю 5 років. Однак враховуючи, що позивач способом захисту свого порушеного права обрав звернення стягнення за предмет застави, суд вважає, що на вказані у цьому позові позовні вимоги визначений сторонам збільшений строк позовної давності (5 років) не розповсюджується, а застосуванню підлягає загальний строк позовної давності у три роки, встановлений ст.257 ЦК України. Початком перебігу цього трирічного строку є 05 серпня 2011 року, тобто день виконання кредитором основного зобовязання зі сплати кредиту та коштів за його використання, яке виникло з кредитно-заставного договору №SUH2АЕ00000022 від 08 серпня 2008 року. Зазначений позов датований 28 вересня 2015 року та надійшов до суду лише 27 жовтня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності, а тому у відповідності з ч.4 ст.267 ЦК України у його задоволенні має бути відмовлено, позаяк відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed