Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 04.08.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в праві користування власністю та визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, яким просить усунути перешкоди в праві користування 3/10 частками житлового будинку з відповідною часткою господарчих побудов, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом, а саме 3/10 частками житлового будинку з відповідною часткою господарчих побудов, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття її з реєстрації, для вільного розпорядження своїм майном. Вказує, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.2019, складеному після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , належить на праві приватної власності 3/10 часток житлового будинку з відповідною часткою господарчих побудов, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В квартирі зареєстрована та проживає з 12.02.1999, та за життя матері в квартирі з 28.12.1996 зареєстрована її сестра відповідач [PERSON] [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 1996 року, місце її фактичного проживання невідоме. Комунальні платежі, які нараховуються на відповідача вона не сплачує, тим самим реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачу у здійсненні нею права користування житлом, вона вимушена нести додаткові витрати. В зв`язку із даними обставинами вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Заяви, клопотання учасників справи. Згідно з Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, внесеними Постановою КМУ від 22 липня 2020 р. № 641 (з подальшими змінами) з 1 серпня до 31 грудня 2020 р. на усій території України установлено карантин. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно повернутих за закінченням терміну зберігання поштових повідомлень, а.с. 27-28, 33-34, 40-41, а також за допомогою оголошення про виклик відповідача, яке було опубліковано 16.10.2020 на сайті Тернівського районного суду міста Кривого Рогу, а.с. 38, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило, відзив на позов до суду не надавала. Оскільки позивачем подано докази на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач не скористалася своїм правом подачі відзиву на позовну заяву, клопотань про відкладення судового засідання від неї не надійшло, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 09-00 год. 02.09.2020, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.09.2020 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 09-00 год. 14.10.2020, у зв`язку з неявкою відповідача, яка про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. 14.10.2020 справу знято з розгляду на 09-30 год. 16.10.2020, у зв`язку з вихідним днем. Ухвалою суду від 16.10.2020 відкладено розгляд справи на 10-00 год. 10.11.2020, у зв`язку з неявкою відповідача, яка про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, 10.11.2020 Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області постановлено ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи, оскільки існує сукупність умов, передбачених нормами ч.1 ст. 280 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.2019, державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., та зареєстрованого в реєстрі за №2-2489, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1952 року народження, яка померла [INFO] , є її донька [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 3/10 часток житлового будинку з відповідною часткою господарчих побудов, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме квартира №3 , загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м., що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10, 11). Згідно довідки № 6254 від 31.07.2020, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач - [PERSON] (дата реєстрації 12.02.1999), та її сестра відповідач - [PERSON] (дата реєстрації 28.12.1996) (а.с. 12). Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1230-987238-2017, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Баку Азербайджан, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно акту від 21.07.2019, який підписаний сусідами позивача, які проживають по [ADDRESS] , та завірений головою квартального комітету №12, відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 28.12.1996 ( а.с.13). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановив, Верховний Суд у постанові по справі №177/595/15-ц від 08.02.2018, відповідно до статті 403 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним. мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим житлом. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтю 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до встановленого Верховним Судом висновку у справі №125/2246/16-ц від 11.12.2018, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Судом встановлено, що з 1996 року відповідач фактично в належній позивачу квартирі не проживає, не проявляє жодного інтересу до спірного житла, не бере участі в утриманні квартири, постійно не проживає в спірному житлі. При цьому, наявність реєстрації відповідача у квартирі, що належить позивачу безумовно створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні їх власністю, оскільки зазначена обставина позбавляє її можливості на власний розсуд розпоряджатися власною квартирою, як це передбачено ч.1 ст. 319 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України. Крім того, позивач зобов`язана нести тягар утримання майна, з розрахунку, що в квартирі зареєстрована особа, яка не проживає. Оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі з 1996 року, тобто більше двадцяти чотирьох років без поважних причин, не утримує квартиру та не сплачує за надані комунальні послуги, її реєстрація перешкоджає позивачу розпоряджатися належним їй майном, а тому відповідно до положень ст. 405 ЦК України, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, тому суд вважає необхідним позов задовольнити, та усунути перешкоди в праві користування квартирою визнавши [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved