Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.08.2018 року в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено. Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2018 року, відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про винесення додаткового рішення по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, повернута до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення в строк до 01 жовтня 2018 року. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетрвська від 01 жовтня 2018 року виправлено описку, допущену у вступній та резолютивній частинах рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.08.2018 року та описку, допущену у вступній та резолютивній частинах ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 серпня 2018 року у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, зазначивши позовну вимогу - про відшкодування моральної шкоди, зазначивши вірно: «…цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди та про відшкодування моральної шкоди». Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2019 року ухвала Красногвардійського районного суду м.Дніпропетрвська від 01 жовтня 2018 року про виправлення описки скасована. Судом встановлено, що при постановленні рішення судом у вступній та резолютивній частинах рішення не зазначено позовної вимоги позивача - про відшкодування моральної шкоди, однак, відповідно до мотивувальної частини рішення позовна вимога про відшкодування моральної шкоди розглянута. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач в судове засідання не з'явився, подавши через канцелярію суду письмову заяву, відповідно до якої просив розглянути заяву про винесення додаткового рішення за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення не ухвалено рішення. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.08.2018 року в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Таким чином, відповідно до змісту вказаних норм матеріального права, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача. За зобов'язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе за одночасної наявності обов'язкових умов, якими є протиправна поведінка або бездіяльність, наявність дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між діяннями та заподіянням такої шкоди, вина. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Необхідним є доведення, що саме протиправна поведінка є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи,- наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно до ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення доведеності вини. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Проте, позивач, звертаючись до суду із позовною заявою, та відповідно до вимог ст.16 ЦК України, обираючи за власним розсудом спосіб захисту, відповідачем у зазначеній справі визначає [PERSON], та стверджує, що саме останній є винним у ДТП, натомість позивачем не надано суду достовірних доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наслідками у вигляді пошкодження автомобіля позивача, а отже, вимога в частині відшкодування моральної шкоди з боку відповідача також є недоведеною. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Таким чином, вимоги позивача до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, не ґрунтуються на законі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed