Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивач) подав до суду позов до [PERSON] (відповідач), в якому, просить зобов`язати [PERSON] звільнити його кімнату. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що відповідач насильно зайняв його кімнату, зробив другий вхід, замурував двері до його кімнати, зайняв ванну, душ та каналізацію. Він не має доступу до лічильників по газу, води і світла. Він не давав згоди на те, щоб відповідач зареєструвався у квартирі. Документи на реєстрацію підроблені. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, суду пояснив, що заяви про реєстрацію відповідача у його квартирі він не підписував. Відповідач зайняв кімнату у квартирі і замурував до неї вхід з іншої кімнати, не даючи можливості йому користуватися цією кімнатою. У нього немає доступу до лічильників і він немає змоги платити комунальні послуги, тому просить виселити відповідача з його квартири. Відповідач позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснив, що він зареєструвався у квартирі зі згоди батька в 2013 році, який на той час проживав один. Квартира на праві власності належить батькові [PERSON] та матері [PERSON] . Ця квартира складається з двох кімнат та має два окремих входи. Він проживає у одній кімнаті, а його батьки у іншій, маючи при цьому усі умови для проживання. Він дійсно замурував вхід до кімнати, у якій проживає, оскільки батько постійно створював конфліктні ситуації з ним, однак у подальшому батько розібрав це замурування. У квартиру приходило багато комісій, складалися відповідні акти, які надавалися позивачу. Комунальні послуги оплачує своєчасно. Вважає, що користується житлом правомірно. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Відповідачем подано заяву про не заперечення щодо відкладення розгляду справи (а.с.23). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 03.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.16-17). Ухвалою підготовчого засідання від 25.06.2021 відкладено підготовче засідання (а.с.25). Ухвалою підготовчого засідання від 13.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.33). Ухвалою судового засідання від 23.11.2021 відкладено розгляд справи (а.с.36). Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. [PERSON] має зареєстроване місце проживання з 02.02.1990 за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 15.06.1994, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] (а.с.9). Згідно з даними технічного паспорта від 16.06.1994, квартира [ADDRESS] загальною площею54,59 кв.м. та складається з чотирьох відокремлених приміщень (а.с.7-8). 30.11.2013 [PERSON] подано до Жидачівського РС ГУ ДМСУ у Львівській області заяву про реєстрацію місця проживання у квартирі [ADDRESS] . У цій заяві наявний підпис особи у графі «Згода власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання заявника у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації» (а.с.6, 40). Місце проживання [PERSON] зареєстроване 30.11.2013 за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача перешкод в користуванні квартирою зі сторони відповідача, який, на думку позивача, зареєстрував своє місце проживання у ній без його згоди. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). За змістом статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до приписів статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями частини 1, 4 статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. За змістом частини 2 статті 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до частини 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (23.02.2006 № 3477-IV), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти\~України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Водночас, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і\~Льоннрот проти\~Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами частини 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . 30.11.2013 відповідач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у цій квартирі, подавши відповідну заяву компетентному органу. У цій заяві наявний підпис особи у графі «Згода власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання заявника у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації». Позивач, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на проживання відповідача у квартирі без його згоди та чинення йому перешкод відповідачем у користуванні квартирою. Водночас, відповідач, аргументуючи заперечення щодо поданого позову, покликається на проживання у цій квартирі на законних підставах, зі згоди батька. З огляду на зміст позовної заяви та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні, суд доходить переконання, що позивач просить суд зобов`язати [PERSON] звільнити його кімнату саме шляхом виселення з квартири без надання іншого житла, оскільки той насильно (самоправно) зайняв цю кімнату. Надаючи оцінку аргументам позивача, суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених процесуальним законом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обов`язок доказування покладається на сторін. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Матеріали справи не містять фактичних даних, які б свідчили про незаконність реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Також, суд зауважує, що у заяві про реєстрацію місця проживання [PERSON] наявний підпис особи у графі «Згода власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання заявника у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації», який візуально схожий до підпису, наявного у паспорті громадянина України [PERSON] . Позивач, не будучи позбавлений можливості на подання доказів на спростування аргументів відповідача щодо реєстрації останнього місця проживання у квартирі з його згоди чи заявлення клопотань (зокрема про призначення експертиз), обмежився лише усними запереченнями щодо проставлення ним підпису у вказаній заяві, що не є належним виконанням позивачем обов`язку доказування та не спростовує аргументи відповідача, які, на переконання суду, підтверджені належними та допустимими доказами. Таким чином, у суду відсутні підстави для сумніву щодо користування відповідачем [PERSON] квартирою [ADDRESS] на законних підставах, оскільки такий має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у ній. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає позов [PERSON] необґрунтованим та безпідставним, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі статей 41, 47 Конституції України, статей 64, 109, 116, 150, 156 Житлового кодексу Української РСР, статей 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed