Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечення відповідача та третьої особи: Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 19 травня 2009 року відносно неї прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України та 19 травня 2009 року її було затримано працівниками міліції та поміщено до ІВС м.Дніпропетровська. 05 серпня 2009 року відносно неї також було порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбачених ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України. 07 серпня 2009 року її було звільнено з ізолятора тимчасового утримання. 18 жовтня 2012 року було винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно неї за відсутністю в діях складу злочину. Отже незаконне слідство відносно неї тривало з 19 травня 2009 року до 18 жовтня 2012 року, тобто 41 місяць, з яких вона 3 місяці провела в ІТТ. Наведені обставини підтверджені ухвалою суду від 26 червня 2015 року. До цього часу відшкодування спричиненої шкоди відповідно до вказаного рішення на її користь не виплачено. Тому, просить суд стягнути на її користь з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду у розмірі 919 552 грн. Представник відповідача Державної казначейської служби України в особі Управління державної казначейської служби України у м. Камянське Дніпропетровської області [PERSON] надала суду заперечення на позовні вимоги, в яких посилалась на те, що відповідати за дії чи бездіяльність державних органів, підприємств, установ та організацій по суті справи не входить до повноважень органів Державної казначейської служби України та самостійно відповідають за своїми зобовязаннями. Також Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює Державу в бюджетних відносинах. Оскільки, органи Державної казначейської служби України не уособлюють собою Державу та не відповідають по її зобовязаннях, тому стягнення з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у розмірі 919 552, 00 грн. є необґрунтованим з боку позивача. Позивача [PERSON] було повідомлено та запропоновано, для належного виконання рішення суду, надати до органу Казначейства за місцезнаходження органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду, заяву про виконання рішення суду із зазначенням реквізитів банківського рахунку, на який слід перерахувати кошти, оригінал виконавчого документа. Також задоволення вимог позивача у зазначеній справі може вплинути на доходну частину Державного бюджету України, що може суттєво завдати втрат Державному бюджету. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Прокуратури Дніпропетровської області [PERSON] надала суду пояснення на позов, у яких зазначила, що ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року за заявою [PERSON] було вирішено питання про визначення розміру завданої позивачу шкоди, яка складає 350 000 грн. Відповідно до листа Самарського районного суду м.Дніпропетровська виконавчий лист у справі не виготовлювався, письмова відмова [PERSON] у його видачі не надавалась та остання не зверталась до суду про виправлення описки, ухвалення додаткового рішення, встанвоелння або зміни способу і порядку виконання чи розяснення ухвали суду від 26.06.2015 року. Позивачем не надано до матеріалів цивільної справи доказів звернення нею до органу казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконного прийняття рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду із заявою, у якій зазначено реквізити банківського рахунку, на який слід перерахувати кошти та оригіналом виконавчого документа. Просить суд закрити провадження по справи та відмовити в задоволенні позову. Заяви, клопотання та пояснення учасників справи: Ухвалою суду від 18 грудня 2017 року в задоволенні клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Прокуратури Дніпропетровської області про закриття провадження по справі було відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON], посилаючись на обставини викладені в позові, позовні вимоги підтримала та просить суд задовольнити їх у повному обсязі. Також позивач пояснила, що в звязку з тривалим перебуванням її під слідством вона зазнала значних моральних страждань та погіршились її нормальні життєві звязки. У судове засідання представник відповідача Державної казначейської служби України в особі Управління державної казначейської служби України у м. Камянське Дніпропетровської області не зявилась, надала суду заперечення на позов, у якому просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Прокуратура Дніпропетровської області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову. Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Розглянувши матеріали цивільної справи, вислухавши позивача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом установлено, що 19 травня 2009 року відносно [PERSON] прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України та 19 травня 2009 року її було затримано працівниками міліції та поміщено до ІВС м.Дніпропетровська. 05 серпня 2009 року відносно [PERSON] також було порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбачених ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України, 07 серпня 2009 року її було звільнено з ізолятора тимчасового утримання. 18 жовтня 2012 року було винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно [PERSON] за відсутністю в діях складу злочину. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року, яка ухвалою Колегії суддів судової палати з цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року залишена без змін, за заявою [PERSON] було вирішено питання про визначення розміру завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 350 000 грн., внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у кримінальній справі за обвинувачем у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.3 ст.28- ч.2 ст.205, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366, ч.3 ст.212, ч..1,3 ст.358, ст..218 КК України. На виконання ухвали Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року щодо відшкодування їй моральної шкоди, [PERSON] звернулась до Державної казначейської служби України в особі Управління державної казначейської служби України у м. Камянське Дніпропетровської області із заявою про видачу чека, але їй було відмовлено та повідомлено, що неможливо видача чеку. У своєму листі представник відповідача посилався на те, що заявнику, тобто позивачу [PERSON], відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державних, місцевих бюджетів або боржників, стягувач подає до органу Казначейства за місцезнаходження органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності, якого заподіяно шкоду документи: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунку, на який слід перерахувати кошти, оригінал виконавчого документа, судові рішення про стягнення коштів. Відповідно до листа Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року [PERSON] було повідомлено, що остання виконавчий лист не отримувала, але згідно до заявлених нею вимог було визначено розмір шкоди, але за даним рішенням вона не являється стягувачем, що є необхідною умовою для видачі виконавчого листа, що згідно до Закону України про виконавче провадження. Окрім цього, відповідно до листа Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2018 року на імя Керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури [PERSON] було повідомлено, що 30 листопада 2016 року адвокат позивача [PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу копії ухвали суду та виконавчого листа, у звязку з чим копію ухвали вона отримала, а виконавчий лист не виданий. Розяснено також, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не визначено порядку звернення до виконаннях ухвал суду, якими визначено розмір шкоди та до компетенції суду не відноситься розяснення законодавства. Оцінка суду: Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, Самарський районний суд м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року за заявою [PERSON] своєю ухвалою, яка ухвалою Колегії суддів судової палати з цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року залишена без змін, був визначений розмір завданої останній шкоди, яка складає 350 000 грн., внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у кримінальній справі за обвинувачем у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.205, ч.3 ст.28- ч.2 ст.205, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366, ч.3 ст.212, ч..1,3 ст.358, ст..218 КК України. Ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, враховуючи вимоги ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені ухвалою по цивільній справі, що набрало законної сили, тобто ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року за заявою [PERSON], не підлягають доказуванню при розгляді справи, тому відсутні підстави для здійснення перерахунку та збільшення вже встановленої ухвалою суду розміру моральної шкоди, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню лише в частині стягнення визначеної судом суми. Але, як встановлено в судовому засіданні позивач на даний час позбавлена можливості виконати рішення суду, тобто ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року, яка ухвалою Колегії суддів судової палати з цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року залишена без змін, за заявою [PERSON] про встановлення та визначення розміру завданої позивачу шкоди, яка складає 350 000 грн., з огляду на наступне. Для забезпечення реалізації Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» набрав чинності Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами, які відповідно до Закону мають право приймати такі рішення. Так, відповідно до п.26, п.35 вказаного Порядку, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Згідно до п.6 вказаного Порядку, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: - заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового звязку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, імя, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); - оригінал виконавчого документа; - судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); - оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету). Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, імя, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, імя та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк предявлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів звязку та адреси електронної пошти. Так статтею 14 Закону України «Про виконавче провадження» визначені сторони виконавчого провадження є стягувач і боржник, де стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ, а боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обовязок щодо виконання рішення. Так, враховуючи вимоги Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, який передбачає, що для виконання рішення суду про стягнення спричинено моральної шкоди, шляхом списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) обовязковою умовою для його виконання є наявність виконавчого листа, який видається на виконання рішення суду, а також вимоги Закону України «Про виконавче провадження», який визначає вимоги до виконавчого листа, де вказуються обовязково стягувач та боржник. Також враховуючи розяснення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року позивач [PERSON] за даним рішенням не є стягувачем, що є необхідною умовою для видачі виконавчого листа, згідно до вимог Закону України про виконавче провадження, а також зазначено, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не визначено порядку звернення до виконаннях ухвал суду, якими визначено розмір шкоди та до компетенції суду не відноситься розяснення законодавства. У звязку із викладеним позивач [PERSON] на даний час позбавлення можливості виконати рішення суду, а саме ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року, якою лише було визначено розмір завданої позивачу шкоди 350 000 грн., внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у кримінальній справі. Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 6 Конвенції кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 30 березня 2004 року справа «Меріт проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що розгляд кримінального провадження стосовно заявника органами державної влади триває протягом шести років, що не відповідає вимозі «протягом розумного строку», і така надмірна тривалість кримінального провадження у справі може завдати заявникові моральні страждання. В цьому рішення суд констатував порушення статті 13 Конвенції у зв'язку з відсутністю засобів юридичного захисту на національному рівні, за допомогою яких заявник міг би отримати рішення, яке б підтверджувало його право на розгляд його справи протягом розумного строку, передбаченого параграфом 1 статті 6 Конвенції. Окрім цього, у рішення Справа «[PERSON] проти України» від 15 жовтня 2009 року Європейський суд з прав людини вказав, що ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Окрім цього, саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції, Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Також є безпідставними посилання у своїх запереченнях Державної казначейської служби України про те, що не може покладатись відшкодування на державну установу відповідальність за завдану державою шкоду й не ґрунтуються на законі з огляду на наступне. Статтею 43 БК України передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України відповідно до покладених завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення). В силу пункту 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Покладаючи відшкодування завданої позивачу моральної шкоди на державу, суд лише зобов'язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає необхідне судові витрати у справі віднести на рахунок Держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial