Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] (позивач) подав до суду позов до [PERSON] (відповідачка), в якому просить визнати відповідачку втратившою право на користування житлом у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що з 1998 року він почав проживати у своєму житловому будинку без реєстрації шлюбу з [PERSON] і її трьома неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За час спільного проживання у них народився син [PERSON] . У 2008 році [PERSON] його покинула і перейшла проживати разом зі своїми дітьми до іншого чоловіка у с. Глібовичі Перемишлянського району Львівської області, залишивши йому сина [PERSON] . Відповідачка зареєстрована у його житловому будинку з 27.10.2005. Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 03.03.2014 визнано [PERSON] , 1965 р.н., [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житлом у будинку по [ADDRESS] та анулювати їх реєстрацію за вказаною адресою. В частині позовних вимог про визнання втратившою право на житло [PERSON] , [INFO] , відмовлено, оскільки на час винесення рішення вона була неповнолітньою. Відповідачка з 2009 року у житловому будинку [ADDRESS] не проживає і у будинку відсутні будь-які її речі. Реєстрації відповідачки у належному йому житловому будинку перешкоджає розпоряджатися майном на власний розсуд та отримати субсидію на відшкодування витрат комунальних послуг. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, суду пояснив, що відповідачка зареєстрована у належному йому на праві власності будинку, однак у ньому з 2009 року не проживає. На даний час він створив нову сім`ю, а реєстрація відповідачки у його будинку перешкоджає повноцінно користуватися та розпоряджатися ним, тому просить суд позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, хоч належним чином повідомлена про дату, час і місце його проведення, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. Заяв, клопотань учасниками справи не подано. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 11.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.35-36). Ухвалами судового засідання від 07.09.2020 та 27.10.2020 розгляд справи відкладено (а.с.40, 48). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/1950/16-ц відповідачки [PERSON] (а.с.46,47,54,55). Суд, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до Витягу №1735656 від 15.10.2003 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування (а.с.7). Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 03.03.2014 визнано [PERSON] , 1965 р.н., [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житлом у будинку по [ADDRESS] та анулювано їх реєстрацію за вказаною адресою. У частині позовних вимог про визнання втратившою право на житло [PERSON] , [INFO] , відмовлено (а.с.4). [PERSON] зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] з 27.10.2005 (а.с.5-6). Відповідно до актів від 04.05.2016, 12.08.2016, 08.09.2016, 07.10.2016 [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, належних їй речей у будинку не виявлено (а.с.10, 11, 12, 13). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому дочки колишньої співмешканки. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідачка є дочкою колишньої співмешканки позивача та зареєстрована у будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачу. Суд зауважує, що відповідачка зареєструвала місце проживання у спірному будинку як член сім`ї його власника, оскільки вона постійно проживали разом з позивачем і вела з ним спільне господарство, набувши, тим самим, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідачка у зазначеному житловому будинку з 2009 року не проживає і своїх речей у ньому не зберігає, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Суд зазначає, що сторони не проживають однією сім`єю і позивач не пов`язаний з відповідачкою спільним побутом, відтак право відповідачки на користування житловим будинком, власником якого є позивач, підлягає припиненню на його вимогу на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 321, 391, 401, 403, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved