Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.11.2015 (а.с. 209-214), звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], на підставі якого просило, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10.08.2005 року №MKH0GK00001310 (надалі Кредитний договір) в сумі 90089,51 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 02.06.2014 року становить суму 1069362,48 грн. (в т.ч. 24637,97 дол. США сума кредиту, 20873,92 дол.США відсотки), 3060 доларів США - комісія, 41517,62 доларів США пеня), звернути стягнення на квартиру загальною площею 73,80 кв.м., житловою площею 48,80 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (надалі - [PERSON]), Також предмет позову містить вимогу про виселення відповідачів з [PERSON]. Як на підставу для задоволення вищевказаних позовних вимог, позивач посилається на те, що за наслідками цивільно правової реалізації укладеного між позивачем та відповідачем (1) Кредитного договору, взяті на себе зобовязання останньою перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову. В процесі судового розгляду справи, представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, з підстав викладених у позовній заяві та додатково вказала, що [PERSON] за вищевказаним договором, на момент укладення договору іпотеки, належала на праві приватної власності відповідачу (1), однак на час судового розгляду даної справи фактичним власником предмета іпотеки є відповідач (2), у звязку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2005, на підставі якого [PERSON] була власником [PERSON]. Поряд з цим, за доводами представника позивача, вказана обставина не є перешкодою для задоволення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно з урахуванням положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Також представник позивача уточнила позовну вимогу щодо звернення стягнення на майно, в частині зазначення даних щодо ціни іпотечного майна, за якою воно має бути реалізоване. Представник відповідачів, прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовних вимог не визнав з посиланням на те, що [PERSON] ніколи не була власником [PERSON], тому вимоги за предметом позову не можуть бути задоволені, оскільки спірне майно належить [PERSON] Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 10 серпня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (копія Статуту, а.с. 25) (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі Позичальник) був укладений Кредитний договір, на підставі якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти на купівлю житла у розмірі 29632 доларів США на строк до 08.08.2025, а Позичальник зобовязалася повернути зазначену суму коштів та плату за користування кредитом. Фактичне отримання Позичальником кредитних коштів підтверджується копією ордеру-розпорядження та заявою на переказ готівки від 10.08.2005 року (а.с. 13, 14). З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та [PERSON] 10.08.2005 був укладений договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки, а.с. 18-19), на підставі якого відповідач (1) надала в іпотеку Банку [PERSON], належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2005 року (а.с. 20), який рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2007 (а.с. 47-50) визнаний недійсним з підстав порушення при його укладенні вимог частини другої ст. 369 Цивільного кодексу України (відсутня згода співвласника на розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності). Не заперечується учасниками судового процесу та підтверджено даними наявної у матеріалах справи Інформаційної довідки (а.с. 195-197) той факт, що на час судового розгляду справи, з урахуванням вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції, власником предмета іпотеки є [PERSON] Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України). Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобовязання за Кредитним договором Позичальником не виконані. Заборгованість Позичальника станом на 02.06.2014 року складає суму 90089,51 доларів США (в т.ч. 24637,97 дол. США сума кредиту, 20873,92 дол. США відсотки, 3060,00 доларів США - комісія, 41517,62 доларів США пеня) підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачами та їх представником не спростована. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання Позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на [PERSON]. Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України \~\~в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). \~\~ Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (надалі Постанова №5) право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Згідно з п. 15.7.2 Договору іпотеки сторони дійшли згоди, що звернення стягнення на Предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань за Кредитним договором може бути здійснено у випадку порушення Позичальником якого-небудь із зобовязань, передбачених умовами Кредитного договору. Пунктом 27 Договору іпотеки передбачено, що термін дії договору діє до повного виконання Позичальником зобовязань за Кредитним договором та всім додатковим угодам до нього. Судом встановлено, що Банк надсилав на адресу відповідача (1) вимогу від 13.04.2014, на підставі якої інформував останню про наявність заборгованості за Кредитним договором, а також про ініціювання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 11-12), яка була безпосередньо отримана відповідачем (1), про що свідчить наявна у матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з її особистим підписом (а.с. 13). Обираючи такий спосіб захисту прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач скористався також правом, передбаченим ст.ст. 1З, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», та дотримався процедури звернення на предмет іпотеки, яка передбачена вищевказаними законодавчими положенням, а також і умовами Іпотечного договору. З урахуванням вищезазначених норм законодавства та положень укладеного між сторонами Договору іпотеки, а також приймаючи до уваги те, що забезпечені іпотекою зобовязання відповідача (1) за Кредитним договором належним чином не виконанні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Аргументи та доводи представника відповідачів щодо необхідності відмови у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у звязку з тим, що [PERSON] ніколи не була власником іпотечного майна, а також з огляду на обставини щодо визнання недійсним у судовому порядку договору купівлі продажу [PERSON] від 04.08.2015, на підставі якого відповідач (1) передала в іпотеку Банку вказаний обєкт нерухомості, судом відхиляються з огляду на те, що на момент укладення Договору іпотеки (10.08.2005) відповідач (1) вважалася правомірною власницею [PERSON] з урахування договору купівлі продажу від 04.08.2005, який був визнаний недійсним тільки 06.03.2007. Крім того, на час судового розгляду справи, Договір іпотеки є чинним. В свою чергу, ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця й має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналогічні розяснення надані також у п. 36 Постанови №5 відносно того, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV). Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону №1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, факт визнання недійсним договору купівлі продажу від 04.08.2005 у 2007 році (6 березня), на підставі якого [PERSON] передала в іпотеку позивачу [PERSON] не може свідчити про недійсність Договору іпотеки, оскільки судовий акт, яким було визнано недійсним Договір іпотеки породжує відповідні правові наслідки тільки з моменту його ухвалення. Крім того, сам Договір іпотеки недійсним не визнавався. Зазначений висновок суду узгоджується також з положенням ст. 204 Цивільного кодексу України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (наразі Договору іпотеки) усі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Тому наявність обставин щодо визнання недійсним у судовому порядку договору купівлі продажу від 04.08.2005, не спростовує презумпції правомірності правочину, а Договір іпотеки (права й обовязки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Також і факт перебування іпотечного майна у власності відповідача (2) не може бути перешкодою для можливості звернення стягнення на майно, оскільки зміна власника іпотечного майна не є підставою для припинення іпотеки у розумінні ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Такі правові позиції містяться в постановах Верховного Суду України від 24.06.2015 №3-231гс15, від 13.05.2015 №6-53цс15 та від 16.09.2015 №6-495цс15 і в силу правових приписів, передбачених ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Поряд з цим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із\~статтею 4 Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно із\~статтею 5 Закону України «Про іпотеку»\~, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої\~статті 263 ЦК України\~), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Таким чином, установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений\~вищевказаним законодавчим актом\~мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~протягом дії цього\~Закону\~інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний\~Закон\~не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього\~Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-57цс15. З поданих по справі доказових матеріалів судом встановлено, що [PERSON] надана в забезпечення кредитних зобовязань в іноземній валюті (а.с. 14-15) та використовується відповідачами як місце постійного проживання, що підтверджується довідкою ЖРЕП-5 від 17.03.2012 року (а.с. 44), а іншого житла у власності відповідача (1) не має (дані Інформаційної довідки, а.с. 222-224). Також загальна площа предмету іпотеки не перевищує 140 м2, тому суд вважає, що на спірні правовідносини по справі поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Разом з тим, відповідачі згоди на відчуження іпотечного майна не давали. Вони також не є особами, на яких поширюється дія Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Однак, як зазначалося перед цим, встановлені судом обставини щодо поширення на спірні правовідносини по справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є перешкодою для задоволення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майна, а є підставою для неможливості виконання рішення суду у цій частині протягом дії мораторію. Предмет позову містить також вимогу про виселення відповідачів із займаного приміщення. Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Як зазначалося вище, Банк надсилав на адресу відповідача (1) вимогу від 13.04.2014, на підставі якої інформував останню про наявність заборгованості за Кредитним договором, а також про ініціювання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки з можливістю її виселення (а.с. 11-12), яка була безпосередньо отримана відповідачем (1), про що свідчить наявна у матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з її особистим підписом (а.с. 13). Крім того, як свідчать умови Кредитного договору (п.п. 1.1., а.с. 14) кредитні кошти були надані Позичальнику на придбання житла, а саме [PERSON], з подальшим переданням вказаного обєкту нерухомості в іпотеку банківській установі. У п. 43 Постанови №5 судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. За таких обставин враховуючи те, що відповідач (1) у встановлений законом строк добровільно не звільнила [PERSON], а кредитні кошти були наданні саме на її придбання, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про виселення із [PERSON] відповідача (2), то такі задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не дотримано порядку, передбаченого частиною другою ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так як виселення мешканців з житлового будинку може бути проведено в примусовому порядку тільки після прийняття рішення про звернення стягнення та невиконання мешканцями будинку вимоги іпотекодержателя чи нового власника протягом одного місяця з моменту її отримання (після прийняття рішення про звернення стягнення). Отже, на момент заявлення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимоги про виселення відповідача (2), права банківської установи повинні бути порушені [PERSON], шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення з іпотечного житла (саме такий висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2015 по справі №6-2272св15). Оскільки вимога про виселення [PERSON] була заявлена позивачем тільки після її залучення на підставі ухвали суду від 09.11.2015, і банківська установа жодних вимог про необхідність звільнення відповідачем (2) [PERSON] їй не надсилала, то позов у цій частині наразі задовлений бути не може. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати по справі у сумі 6990,08 грн. (судовий збір а.с. 1, 26, 87, 131) підлягають віднесенню на відповідачів відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та абзацу шостого п. 35, абзацу третього п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Поряд з цим, понесені позивачем судові витрати за розгляд вимоги про виселення (а.с. 1) підлягають віднесенню виключно на відповідача (1). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed