Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 13.07.2010 року вона перебувала з відповідачем в шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24.11.2015 року розірвано. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстроване місце проживання відповідача, зареєструвати яке позивач дозволила у звязку із укладенням з ним шлюбу. За час шлюбу відповідач не доглядав дітей, вживав алкогольні напої, вів аморальний спосіб життя, часто влаштовував сварки та навіть бійки, принижуючи честь та гідність позивача перед сусідами та родичами. З приводу вказаної поведінки відповідача позивач неодноразово зверталась до Коломийського відділу поліції з метою захисту від його нападів. Відповідач перебуває на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті Коломийської райполіклініки. В грудні 2012 року відповідач, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, спричинив їй тілесні ушкодження, з приводу чого вона зверталася до Коломийського МВ УМВС. Однак, ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02.04.2013 року кримінальне провадження закрито за угодою про примирення. Проте, відповідач продовжував зловживати спиртними напоями, через погрози та залякування останнього позивач боялася звертатися до Коломийського відділу поліції. На час розгляду вказаного позову психологічний стан дітей є дуже складним, відповідач застосовує до них фізичну силу, в їх присутності відбуваються скандали та сварки, вони бояться батька. Висновком Коломийського ВП від 23.05.2016 року про результати звернення позивачу розяснено, що по даних фактах вона має право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Відповідач не бере участі у витратах по утриманні вказаної квартири, не сплачує комунальні послуги, не проводить ремонтних робіт, а лише порушує правила співжиття, робить неможливим проживання позивача та вказаних малолітніх дітей в даній квартирі, які перебувають в стані постійного стресу. Добровільно відповідач не погодився виселятись. Тому позивач просить виселити відповідача із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення. Позивач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, 18.11.2016 року вона подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 19.10.2016 року він подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає та просить справу розглядати в його відсутності. В звязку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно з даними свідоцтв про народження сторони є батьками малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.8, 9). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Цим рішенням місце проживання вказаний дітей визначено з позивачем. Дане рішення набрало законної сили 05.12.2015 року (а.с.10). Судом встановлено, що відповідно до даних витягу про державну реєстрацію прав №36085033, виданого 01.11.2012 року ОКП «Коломийське МБТІ», позивач вказана власником вищевказаної квартири. Підставою виникнення її права власності зазначено договір дарування, посвідчений 30.10.2012 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1798 (а.с.5-7). Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.04.2013 року кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у звязку з відмовою потерпілої [PERSON] від обвинувачення (а.с. 11-13). Судом також встановлено, що за заявою [PERSON] Коломийським ВП ГУНП проводилась перевірка, за якою затверджено висновок від 23.05.2016 року. Згідно з цим висновком встановлено, що колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] після розлучення проживає спільно із нею, зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого вчиняє сімейні конфлікти, погрожує фізичною розправою. Опитати по даному факту [PERSON] не представилось можливим у звязку з його відсутністю за місцем проживання. Зі слів [PERSON] він госпіталізований в психоневрологічний відділ Коломийської ЦРЛ, де проходить лікування від алгокольної залежності (а.с. 14,15). Згідно із довідкою поліклінічного відділення Коломийської ЦРЛ №724 від 16.06.2016 року [PERSON] перебуває на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті з 16.03.2015 року ( а.с.16). Даними будинкової книги для прописки громадян, що проживають в спірній квартирі, виданою 15.12.2003 року Коломийським відділом РВ міліції, стверджується, що 19.10.2016 року знято з реєстрації місця проживання відповідача в зазначеній квартирі, місце проживання в якій було зареєстроване за ним з 07.11.2012 року (а.с.28, 29). Відповідно до ч. 2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Стаття 156 ЖК України передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сімї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу, а саме якщо члени сімї або інші особи, які проживають разом з власником, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні. Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі даної статті та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї; якщо вони зареєстровані за іншою адресою - вони вважаються тимчасовими мешканцями і підлягають виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника або членів його сім'ї, зареєстрованих за даною адресою, відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК. Згідно правил ч.3 ст.98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). На підставі досліджених доказів та наведених законодавчих положень суд приходить до висновку, що відповідач має статус тимчасового мешканця, оскільки місце його проживання не зареєстроване в спірній квартирі на час винесення даного рішення. Крім того, він не належить до членів сімї власника цього житла відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України. Відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що відповідача слід виселити із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст. ст.98, 116, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст.13, 317, 321,383 ЦК України та,

Outcome: approved