Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») в особі представника Горенко Н.В., 05.08.2016 звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет застави мотивуючи тим, що 26.11.2007 між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є позивач та відповідачкою укладено кредитний договір №014/3530/5/07115, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит у сумі 17 100 доларів США строком користування до 25.11.2014 зі сплатою 10, 99 % річних, на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, того ж дня між сторонами укладено договір застави, за яким відповідачка передала позивачу у заставу автомобіль марки Kia Cerato, р.н. [NUMBER] , 2007 року випуску. У порушення умов кредитного договору, [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконувала, через що у неї перед ПАТ «Фідобанк» виникла заборгованість, яка станом на 25.02.2016 склала 16 534, 18 доларів США з яких: 14 234, 04 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та 2 300, 14 доларів США прострочені проценти. Ухвалою суду від 05.11.2018 справу за позовом ПАТ «Фідобанк» до [PERSON] прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] у заяві від 14.12.2018 та в підготовчому засіданні вимоги уточнила, просила стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «ФІДОБАНК» заборгованість за кредитним договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007р. в сумі 16 534, 18 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом - 14 234, 04 доларів США та заборгованості за відсотками - 2 300, 14 доларів США, а також судовий збір в сумі 6 901 грн. 18.02.2021, в порядку ст. 55 ЦПК України до участі у справі залучено правонаступника позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент». Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» Косарецьков В.М. у заяві від 16.02.2021 просив про задоволення позову та розгляд справи за його відсутності (т. 3 а.с. 68). Відповідачка в суді позов заперечила, пояснила, що дійсно 26.11.2007 уклала з відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» кредитний договір №014/3530/5/07115, згідно умов якого отримала кредит у сумі 17 100 доларів США строком до 25.11.2014 зі сплатою 10, 99 % річних, на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, того ж дня уклала договір застави ТЗ Kia Cerato, р.н. [NUMBER] , 2007 року випуску, до 06.12.2010 по мірі можливості погашала кредит та сплачувала проценти, однак позивач, без її згоди, об`єднав два різні кредити (для придбання автомобіля та житлового будинку), в один рахунок та самостійно визначив порядок погашення заборгованості за цими договорами, у зв`язку з чим вона повністю припинила виконувати умови договору, інше. Покликаючись на недоведеність позивачем вимог, просить в позові відмовити. Представник відповідачки [PERSON] в суді просить у позові відмовити за недоведеністю заявлених вимог, окрім цього зазначив, що Договір про відступлення прав вимоги №GL1N319233 від 12.01.2021 нотаріально не посвідчений, відтак юридичної сили не має, що між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав існує рішення апеляційного суду Львівської області від 05.02.2015, яке набрало законної сили, що є також підставою для відмови у позові, інше. Заслухавши пояснення відповідачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши матеріали справ №2-1042/11 та №1305/2215/2012, суд доходить висновку про часткове задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. За положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тоді як, відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо повернення кредиту та сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/3530/5/07115, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 17 100 доларів США строком користування до 25 листопада 2014 року (включно) зі сплатою 10,99 % річних (т. 1 а.с. 5-12). Невід`ємною частиною цього договору є Додаток №1 - повідомлення позичальника - фізичної особи про умови надання споживчого кредиту (з додатком, яким визначається Графік платежів за договором). Позивач свої зобов`язання за означеним договором виконав в повному обсязі, надавши 26.11.2007 відповідачці для придбання автомобіля KIA CERATO, 2007 року випуску кредит в сумі 17 100 доларів США, на умовах та в строк передбачений кредитним договором, що стверджується заявою [PERSON] на ім`я директора ЛРД ВАТ «Ерсте Банк» Кривка І.Б., заявою на видачу готівки №3 та квитанцією №270000703 від 26.11.2007, в свою чергу, відповідачка зобов`язалася повертати кредит з процентами щомісячними платежами, відповідно до графіку, наведеного в додатку №1 до кредитного договору, з кінцевим терміном виконання зобов`язання 25.11.2014 включно (т. 1 а.с. 53-55). Про отримання 26.11.2017 [PERSON] кредитних коштів в сумі 17 100 доларів США, окрім іншого, стверджує й сама відповідачка в суді. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 листопада 2007 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу №014/3530/5/07115, відповідно до умов якого відповідачка передала позивачу у заставу належний їй автомобіль марки KIA CERATO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 13-14). Окрім цього, 22.09.2009 та 14.01.2010, між ПАТ «Ерсте Банк» і [PERSON] укладено додаткові угоди №1 та №2 до кредитного договору №014/3530/5/07115 від 26.11.2007, про що також відповідачкою не заперечується (т. 3 а.с. 16-23). З матеріалів справи, зокрема розрахунку заборгованості від 25.02.2016 та виписки по рахунку [PERSON] , інших матеріалів справи вбачається, що остання, взяті на себе кредитні зобов`язання за договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 належним чином не виконувала, останній платіж у розмірі 148, 88 доларів США на погашення тіла кредиту внесла 06.12.2010, з того часу жодних платежів не здійснювала, через що у неї перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на 25.02.2016 склала 16 534,18 доларів США, з яких: 14 234,04 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та 2 300,14 доларів США прострочені проценти, означену заборгованість відповідачка добровільно не погашає (т. 1 а.с. 16-17, т. 3 а.с. 24-31). Отже, вимога позивача до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 у зв`язку з порушенням останньою своїх кредитних зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами грунтується на вимогах закону та умовах договору, укладеного між сторонами. Разом з цим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, абзац 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18) та від 04.08.2018 (справа №310/11534/13-ц) дійшла висновку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, що на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом. Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті - в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Пунктами 6.5 та 5.6 кредитного договору №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 передбачено, що у випадку порушення позичальником істотних умов цього договору, банк вправі вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом або стягнути таку заборгованість, включаючи нараховані відсотки за користування кредитом, комісії та штрафні санкції. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) надіслання відповідної вимоги позичальнику рекомендованим листом. В свою чергу, позичальник зобов`язаний достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів, протягом 30 днів з моменту надіслання Банком на його адресу відповідного листа - повідомлення. Сторони досягли згоди, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, телеграмою або вручені особисто за зазначеними в ст. 12 цього договору адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача (п. 11.5 договору). Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи №1305/2215/12 за позовом ПАТ «Фідобанк» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] про розірвання додаткових угод, визнання недійсними договорів поруки убачається, що ВАТ «Ерсте Банк», за наявності прострочення виконання [PERSON] основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася невиплаченою, а також сплати процентів, про що свідчить лист-вимога від 05.05.2011 №6.2.0.12.0/102 (т. 1 а.с. 50-51). Такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. [PERSON] означений лист-вимогу отримала особисто 06.05.2011, а отже, строк дії кредитного договору №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 змінився з тридцятого дня з дати, особистого вручення відповідачці листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. Отже, з огляду на вищенаведені норми матеріального права й правові позиції Великої Палати Верховного Суду, починаючи з 04.06.2011, банк не мав права нараховувати [PERSON] проценти за користування кредитними коштами за спірним договором від 26.11.2007, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідачки заборгованості по процентах за період з 04.06.2011 по 25.11.2012, задоволенню не підлягає. Із розрахунку заборгованості від 25.02.2016 убачається, що [PERSON] за період з 26.11.2007 по 03.06.2011 мала б сплати проценти за користування кредитом в сумі 5 820, 64 доларів США, тоді як нею сплачено 5 839, 34 доларів США (т. 1 а.с.16-17). Таким чином, всебічно й повно з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, урахувавши переплачені [PERSON] проценти за користування кредитними коштами (за період з 26.11.2007 по 03.06.2011 включно, в сумі 18,7 дол. США), суд доходить висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 в сумі 14 215, 34 дол. США. Із аналізу ст.ст. 524, 533 ЦК України убачається, що законодавством не передбачена заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.219 у справі №723/304/16-ц вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, може вносити двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 26.03.2021, заборгованість відповідачки перед позивачем становить 14 215, 34 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України складає 397 603 грн. 06 коп. Підстав для відмови у задоволенні позову ТзОВ «Фінансова компанія «Есаймент» з мотивів існування рішення апеляційного суду Львівської області від 05.02.2015 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, як про це зазначає представник відповідачки, суд не убачає, оскільки, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 19.09.2018, рішення апеляційної інстанції від 05.02.2015 преюдиційного значення у цій справі не має та не звільняє відповідачку від обов`язку довести, що вона у повній мірі виконала свої кредитні зобов`язання перед кредитором за договором від 27.11.2007. Покликання відповідачки про недоведеність позивачем розміру заборгованості необґрунтовані, оскільки Банк надав суду, підтверджуючи письмовими доказами, свої розрахунки кредитної заборгованості, яку відповідачка не спростувала, свого розрахунку не подала, при цьому наявність заборгованості перед позивачем за кредитним договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007, не заперечила. Що стосується висновку судово-економічної експертизи №7699 від 21.08.2013, згідно якого підтвердити нараховану Банком заборгованість [PERSON] за кредитними договорами від 27.08.2007 та 26.11.2007 не виявилося можливим, то такий висновок не може слугувати підставою для відмови у позові, оскільки не свідчить про відсутність у відповідачки кредитної заборгованості перед позивачем взагалі (т.2 а.с. 127 - 141). Як убачається із матеріалів справи, договір № GL1N319233 від 12.01.2021 про відступлення прав вимоги укладений мід ПАТ «Фідобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Есаймент», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюк Л.В. та зареєстрований у реєстрі за № 10, відтак покликання представника [PERSON] в суді про відсутність у Нового кредитора прав вимоги до [PERSON] , необґрунтовані (т.3 а.с. 69,70). З огляду на вимоги ст. ст.133,141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача 5 964 грн. 00 коп. судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial