Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів В липні 2019 року АТ «Альфа- Банк» звернулися до суду із вищенаведеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що 13 жовтня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 0304/1006/88-107-Z-1, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею, 45,8 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м , що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 11 лютого 2019 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачем. Відповідачі втратили право користування квартирою, а тому позивач посилаючись на норми діючого законодавства, а саме ст.ст. 316, 317, 328, 319, 321, 391 ЦК Кодексу та на ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39, та 40 Закону України «Про іпотеку» просили примусово виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою та зобов`язати звільнити квартиру (а.с. 2-3) 21 січня 2021 року представником відповідача надано письмові пояснення стосовно заявлених позовних вимог в яких останній зазначив, що позивачем протиправно було зареєстровано право власності на квартиру та їх дії в даний час визнаються в судових засіданнях як протиправними. Зазначена квартира є єдиним житлом відповідачів та у відповідності до закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а отже протягом дії цього закону, таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва за умови що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна. Оскільки виселення та зняття з реєстрації є похідним процесом від позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, то на даний час такий спосіб порушеного права Позивача не може бути застосований. Окрім того зазначив що позивачем не надано належних доказів що відповідачами було отримано вимоги про усунення порушених їх прав. В задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі (а.с. 116-119). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 липня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.19). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 20-22). До суду 01 серпня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.23-25). Ухвалою судді від 01 серпня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с.26-27). 22 жовтня 2019 року ухвалою суду зупинено провадження до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №201/3916/19 (2/201/2111/2019) за позовом [PERSON] до державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування та виключення запису про реєстрацію права приватної власності (а.с. 63-65). Ухвалою суду від 22 липня 2020 року провадження у справі поновлено (а.с.69). 19 жовтня 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження відмовлено(а.с. 88-89) Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 91-92). 25 листопада 2020 року та 18 січня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали (а.с. 107,114). Представник відповідача в письмових поясненнях, які надійшли до суду 21 січня 2021 року також просив розглядати справу за його відсутності (а.с. 116-119) Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом 13 жовтня 2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 0304/1006/88-107-Z-1, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею, 45,8 кв.м , житловою площею 27,5 кв.м , що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.4-5). Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державним реєстратором Волос О.В. , Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровська область, 11 лютого 2019 року право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за позивачем (а.с. 7). Відповідно довідки від 26 травня 2019 року в кв. [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [INFO] , з 19 грудня 2006 року по теперішній час, [PERSON] [INFO] , з 03 листопада 2008 року по теперішній час, [PERSON] [INFO] , з 02 березня 2016 року по теперішній час (а.с. 6) Позивачем 05 липня 2019 року направлялись відповідачам вимога про добровільне звільнення приміщення. 02 квітня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування та виключення запису про реєстрацію права приватної власності (а.с. 32). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування та виключення запису про реєстрацію права приватної власності відмовлено (а.с. 79-80) Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 391 Цивільного кодексу України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Таким чином, основною обставиною, яку слід було з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано квартиру, яка стала предметом іпотеки , за кредитні кошти, чи ні. Саме від цього залежить можливість виселення відповідачів з іпотечного житла з наданням чи без надання іншого жилого приміщення Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18). Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР. З наданих позивачем документів, не можливо встановити, за які кошти придбана спірна квартира, окрім того позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачами досудової вимоги про виселення та зняття з реєстрації . Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Таким чином позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» не підлягають задоволенню в зв`язку з недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: dismissed