Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 30.08.2016 року, ухваленому у справі за позовом Первомайської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах неповнолітньої дитини-сироти [PERSON] до Первомайської міської ради Харківської області, [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на майно позов задоволено. Зокрема, за [PERSON], [INFO], уродженцем та жителем згідно реєстрації м. Первомайського Харківської області, вул. Лісозахисна., б.5, і.н. [NUMBER], визнане право власності в порядку спадкування за законом після смерті 10.03.2015 року матері [PERSON] на житловий будинок літ. А-1, загальною площею 48,20 кв.м., житловою площею 27,00 кв.м., з надвірними будівлями: сарай літ. Б, льох літ. В, вбиральня літ. Г, огорожа літ. N, що розташовані в м. Первомайському Харківської області, вул. Лісозахисна, 5 та на дві земельні ділянки: кадастровий номер 6311500000:06:001:0035 площею 0,0868 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та кадастровий номер 6311500000:06:001:0036 площею 0,0822 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за тією ж адресою. Прокуратура 17.11.2017 року звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки, позов задоволено і відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України суд мав стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору в розмірі 3356,38 грн., яку прокуратура сплатила при подачі позову. Суд же при ухваленні рішення не вирішив питання щодо судових витрат. Прокурор до суду не прибув, проте надав заяву про розгляд питання про ухвалення додаткового рішення без його участі на задоволенні вимог наполягає. Інші сторони до судового засідання не прибули, проте їхня неявка не перешкоджає вирішенню питання про ухвалення додаткового рішення. В силу ч.2 ст. 197 ЦПК України суд вважає за доцільне розглянути питання щодо ухвалення додаткового рішення без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, перевіривши матеріали справи, встановив таке: у відповідності до п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Дійсно, як зазначила прокуратура, суд, задовольняючи повністю позовні вимоги, в резолютивній частині судового рішення не вирішив питання щодо судових витрат. Як вбачається з платіжного доручення № 1340 від 07.07.2016 року (а.с.2), прокуратурою Харківської області сплачено за розгляд свого позову 3356,38 грн. судового збору, але, як вбачається з тексту резолютивної частини рішення, суд не вказав долю судових витрат, зокрема, судового збору. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України та наявність документу на підтвердження сплати судового збору, суд мав би стягнути 3356,38 грн. судового збору з відповідачів у справі, якими є Первомайська міська рада Харківської області та [PERSON] в рівних частках. Проте, суд, при ухваленні рішення і вирішення питання щодо судових витрат виходив з того, що судові витрати мають бути залишені за Державою, тому, в резолютивній частині рішення суд не вказав про це, хоча повинен був, а тому, суд вважає, що необхідно доповнити рішення суду таким реченням: «Судові витрати залишити за державою». Фактично відмовляючи у стягненні судових витрат з відповідачів на користь прокуратури, суд виходив з наступного: в даному спорі прокуратура, що діяла в інтересах неповнолітнього-сироти, предявляла позовну вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті 10.03.2015 року матері дитини-сироти - [PERSON] на обєкти нерухомості, на які не збереглися правовстановлюючі документи. Державний нотаріус законно відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] саме через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно, які втрачені спадкодавцем. Іншого способу захистити права спадкоємця на спадщину, інакше як через звернення до суду з відповідним позовом, у [PERSON]В не було. Відповідачами за такими позовами можуть бути інші спадкоємці, що прийняли спадщину, а також місцева громада, яка в разі неприйняття спадщини спадкоємцями, може ставити питання про її відумерлість. Сестра сироти [PERSON], потенційна спадкоємиця першої черги спадкування, є також і опікуном свого брата відповідно до рішення органу опіки та піклування від 25.05.2016 року. Остання спадщину не прийняла, залишивши її братові, тому, і за даним позовом відповідати вона не має, бо її дії не можуть суперечити правам підопічного і вони їм не суперечать. Первомайська міська рада Харківської області, вказана у позові відповідачем, також не відповідає за втрату спадкодавцем правовстановлюючих документів на спадкову нерухомість. Дані відповідачі прокуратурою визначені саме з критеріїв потенційного спадкоємця [PERSON] та громади, яка може в певному випадку претендувати на майно, хоча ні перший, ні другий відповідач на час розгляду справи у суді на спадкове майно не претендували і між ними та неповнолітнім про спадщину спору не було. Виходячи з характеру даних правовідносин, інших відповідачів, які б порушували права неповнолітнього не встановлено, тому, номінально, виникла необхідність у визначенні відповідачами саме вказаних вище осіб. Крім того, суд зазначає, що орган опіки та піклування виконкому Первомайської міської ради Харківської області вжив всіх необхідних заходів щодо захисту прав дитини-сироти. Так, рішенням від 22.04.2015 року (після смерті у березні матері) [PERSON] надано статус дитини-сироти та за ним закріплено житло; 22.05.2016 року над ним встановлено опіку та опікуном призначено його сестру [PERSON], оскільки [PERSON] відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби аж по 24.03.2016 року. Спадщину [PERSON] прийняв і вона йому належить, оскільки на момент її відкриття він був неповнолітнім. Стаття 88 КК України регулює розподіл судових витрат, однак в даному випадку імперативний характер, на думку суду, вона не може мати через недоцільність стягнення суми судового збору з відповідачів, які лише номінально такими є. Оскільки Прокуратура України є державним органом і фінансується з державного бюджету, то суд дійшов висновку про віднесення цих витрат за рахунок держави. Таким чином, заява підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial