Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 січня 2017 року було відмовлено у задоволені позову [PERSON] до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Донецької області про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15 103 гривні 26 копійок і у відшкодування моральної шкоди у розмірі 29 512 гривень 14 копійок. Не погодившись із рішенням суду, позивачка принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення , яким задовольнити її вимоги з таких підстав: - рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статей 212-215 ЦПК України, - відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із не доведення позивачкою спричинення моральної шкоди, що не відповідає розясненням , які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року , - при ухваленні рішення було порушено право позивачки на справедливий суд і розумні строки розгляду справи. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивачки підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити. Представник відповідача не з*явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить направлена йому телефонограма, яка зареєстрована в журналі телефонограм апеляційного суду. Вислухавши суддю-доповідача, представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволені позову про відшкодування моральної шкоди скасуванню із ухвалення нового рішення в цій частині з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається. У вересні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, яка була заподіяна, на її думку, незаконними рішеннями та діями органом державної влади, їх посадових службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В обґрунтування своїх позовних вимог вона посилалась на те, що 27 лютого 2013 року повідомила відповідача про припинення підприємницької діяльності і надала з цього приводу відповідні документи. На підставі наданих документів відповідачем були нараховані штрафні санкції на загальну суму 2 774,82 грн., які вона 24 квітня 2013 року оскаржила до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області - просила визнати неправомірними дії Пенсійного Фонду щодо прийняття рішень про сплату боргу, а саме: рішення № 01-50/45 від 11 березня 2013 року на суму 1 800,21 грн.; рішення № 01-50/46 від 11 березня 2013 року на суму 38,21 грн.; рішення № 01-50/63 від 13 березня 2013 року на суму 170,00 грн.; рішення № 01-50/64 від 13 березня 2013 року на суму 340,00 грн; рішення № 01-50/301 від 11 березня 2013 року на суму 290,40 грн.; рішення № 01-50/335 від 18 березня 2013 року на суму 136,00 грн. Ухвалою суду від 03 червня 2013 року позов був залишений без розгляду через непідсудність справи Костянтинівському міськрайонному суду. 6 червня 2013 року позивачка звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з цим позовом. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2013 року позовні вимоги розєднані в окремі провадження щодо кожного рішення. Позовні вимоги [PERSON] по пяти справах були задоволені: рішення Управління Пенсійного Фонду України по нарахуванню штрафних санкції на загальну суму 2 774 гривень 82 копійок були визнані незаконними. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2013 року по справі № 805/8311/13-а, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено, було скасоване апеляційною інстанцією 03 жовтня 2013 року. Позивачка вважає, що неправомірні дії відповідача змусили її нести додаткові матеріальні витрати, повязані з доказуванням своїх законних прав та інтересів в судах. Посилаючись на статтю 56 Конституції України та на статті 23,1173,1167,1174,1175 ЦК України просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 15 103 гривень 26 копійок, яка складається з витрат на сплату судового збору, витрат на проїзд до судів, з витрат на копіювання документів, чеків, квитанцій, квитків, повісток, з витрат на виготовлення ксерокопій документів, з витрат на роздрукування документів, з поштових витрат та у відшкодування моральної шкоди 29 512 гривень 14 копійок. Позивачка зазначає, що моральна шкода полягає у завданні їй негативних наслідків в результаті застосування до неї Управління Пенсійного Фонду України незаконних рішень та доказування у 22 судах протягом трьох років (від першої до вищої інстанції ) своїх законних інтересів. Із змісту позовних вимог і наданих позивачкою документів вбачається, що вона просить стягнути з Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Донецької області судові витрати, понесені нею в перелічених адміністративних справах, тобто предметом судового розгляду є не захист прав, свобод чи інтересів позивача. Згідно із пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року передбачено, що у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухваленні рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК України за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У звязку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом предявлення позову в іншій справі. Таким чином, відшкодування судових витрат, які пов'язані з розглядом судової справи, можливо лише під час вирішення конкретної справи, і не є шкодою. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди. Рішення суду в цій частині відповідає нормам матеріального та процесуального права. Що стосується рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд виходить із наступного. За змістом статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Позивачкою були надані копії судових рішень, якими дії відповідача були визнанні незаконними. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування (пункт 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31 березня 1995 року. Статтею 43 Бюджетного Кодексу України передбачено, що в України застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Відповідно до пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Виходячи з наведеного, при заявленні вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади відповідачами по справі разом із органом, дії якого оскаржуються, має бути відповідний орган Державного казначейства України Державне казначейство, яке здійснює списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, під час здійснення ними своїх повноважень не було притягнуто до участі у справі. Вказаний недолік не може бути усунутий апеляційним судом оскільки притягнення особи як відповідача до участі у справі на стадії апеляційного розгляду не передбачено цивільно-процесуальним законом, Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачкою спричинення їй моральної шкоди незаконними діями відповідача не відповідає нормам матеріального права, оскільки нею були надані судові рішення, якими дії відповідача були визнанні незаконними. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди з вищенаведених підстав. При цьому позивачка не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до належних відповідачів.

Outcome: partial