Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Рішенням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального 1права. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно змінити в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач [PERSON] 05 жовтня 2007 року уклав з позивачем кредитний договір № CNSLA300040054, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 43 396 грн. зі сплатою 16,08% річних, з кінцевим терміном повернення 04 жовтня 2012 року, а також договір застави рухомого майна. Кредит надавався на придбання відповідачем автомобіля ВАЗ, модель 21073, тип ТЗ легковий, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], та в забезпечення виконання зобов'язань по договору даний автомобіль було передано в заставу банку. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, пославшись на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, виходив з того, що рішенням Славутицького міського суду Київської області від 06 листопада 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вже було відмовлено у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави. Зазначене рішення суду набрало законної сили, тому підстави для задоволення даного позову відсутні. Проте, з таким висновком суду щодо обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову погодитися не можна із наступних підстав. Відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Порядок звернення стягнення на предмет застави, передбачений зокрема ст.20 цього Закону, а також ст.ст. 25,26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Як вбачається із матеріалів справи, 05 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №CNSLA300040054, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 43 396 грн. зі сплатою 16,08% річних з кінцевим терміном повернення 04 жовтня 2012 року. Кредит надавався відповідачу на придбання автомобіля ВАЗ, модель 21073, тип ТЗ легковий, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 05 жовтня 2007 року був укладений договір застави, згідно з яким в заставу банку було передано вищевказаний автомобіль, а також з поручителем ПАТ «А-Банк» 20 жовтня 2010 року було укладено договір поруки № 167. Як вбачається із наданого позивачем до суду апеляційної інстанції уточненого розрахунку (із застосуванням ставки 16,08% річних), заборгованість відповідача перед банком станом на 18 листопада 2014 року становить 5 078,24 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1 585,93 грн., заборгованість за відсотками - 1 058,18 грн., заборгованість із пені - 2 434,13 грн. Цей розрахунок не спростований відповідачем. Крім того, з даного розрахунку вбачається, що останній платіж відповідачем було внесено 05 жовтня 2012 року. Але відповідно до роз'яснення п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК). Відповідно до п.34.5 договору застави рухомого майна від 05.10.2007 року, сторони визначили вартість предмету застави, яка складала 32850 гривень. Враховуючи вищезазначені норми закону, а також те, що сума заборгованості відповідача перед банком, згідно уточненого розрахунку становить 5 078,24 грн., що є значно нижчою, ніж вартість предмета застави, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави задоволенню не підлягають із інших підстав, а саме положень п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України. У зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial