Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.02.2002 року Коломийським міськрайонним судом розірвано шлюб між [PERSON] (відповідачем) та [PERSON]. За час спільного проживання у вказаного подружжя народилося троє дітей: [PERSON], [PERSON] (позивач) та [PERSON]. Після припинення шлюбних відносин між колишнім подружжям досягнуто домовленостей щодо передачі майна, нажитого за час шлюбу, їхнім дітям. З цією метою батьки позивача звернулися із заявами до виконкому Коломийської міської ради про надання дозволу на дарування майна дітям. Пунктом 5.1 рішення вказаного комітету від 24.02.2009 року №50 надано дозвіл матері позивача прийняти в дар на ім'я малолітнього (на той час) позивача магазин, що знаходиться за адресою: м.Коломия, вул. Бандери, 15а, Івано-Франківської області, який належить на праві власності його батьку [PERSON] (відповідачу). 02.03.2009 року між позивачем, в інтересах якого діяла його мати - [PERSON], та його батьком, укладено договір дарування, згідно із яким відповідач зобов'язався передати в дар позивача вищезазначене майно. На підтвердження вчинення угоди відповідач передав, а [PERSON] прийняла нерухоме майно та всю документацію на нього. Даний договір повністю виконаний його сторонами в момент його підписання. Договір дарування укладений в простій письмовій формі з умовою його подальшого нотаріального посвідчення за місцем його укладення (м.Коломия) відповідно до вимог ст. 657 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Однак, відповідач без поважних на те причин ухиляється від явки до нотаріуса для посвідчення договору дарування. Позивач та [PERSON] неодноразово телефонували до відповідача, через знайомих передавали повідомлення про виконання ним обов'язку щодо нотаріального посвідчення договору, однак відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та спілкуватись, що свідчить про його цілковите ухилення від нотаріального посвідчення зазначеного договору, і порушує права позивача на таке посвідчення укладеного договору. Тому позивач просить визнати дійсним вищезазначений договір дарування та визнати за ним право власності на зазначений обєкт нерухомого майна. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 06.06.2016 року він подав до суду письмову заяву, в якій зазначено про підтримання позовних вимог та про розгляд даної справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, 06.06.2016 року він подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає та просить справу розглядати в його відсутності. В звязку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про народження позивач народився 09.01.1996 року в м.Коломиї Івано-Франківської області. Його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Судом встановлено, що рішенням Коломийського місцевого суду Івано-Франківської області від 05.02.2002 року шлюб між батьками позивача розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 05.03.2002 року (а.с.4). Згідно із п.2 рішення виконкому Коломийської міської ради №50 від 24.02.2009 року «Про надання дозволу на дарування майна дітям» надано дозвіл [PERSON] прийняти в дар на ім'я малолітнього [PERSON] магазин по вул. Бандери, 15а, який належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.6). Відповідно до договору дарування нерухомого майна, укладеного 02.03.2009 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON], законним представником якого вказана [PERSON] (обдаровуваним), дарувальник зобов'язався передати, а обдарований прийняти в дар належний дарувальнику на праві приватної власності магазин по вул.Бандери,15а в м.Коломиї Івано-Франківської області. В пунктах 4, 8 вказаного договору сторони ствердили, що цей договір не носить характеру удаваного та уявного правочину та набуває юридичної сили з моменту його погодження сторонами (а.с.7). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 01.02.2006 року виконавчим комітетом Коломийської міської ради згідно з рішенням №21 від 17.01.2006 року, вказаний магазин належить на праві власності відповідачу (а.с.8). Згідно з технічним паспортом, виданим Коломийським МБТІ 24.10.2005 року, загальна площа цього магазину становить 93,8 кв.м. Технічний паспорт виданий на ім'я відповідача (а.с.9, 10). Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові надано право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідно до ч. 2 ст. 219 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ч.1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недісними» від 06.11.2009 року №9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах , що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 вказаного Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання вказаного договору дарування дійсним, адже відповідач впродовж тривалого часу - кількох років ухиляється від його нотаріального посвідчення, та визнання за позивачем права власності на майно, яке є предметом зазначеного договору. На підставі наведеного, ст.ст. 220, 331, 392 ЦК України, та,

Outcome: approved