Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого народила дитину [PERSON] , [INFO] . У 2017 році син отримав вибухову травму ока петардою, внаслідок чого у дитини посттравматична деформація зіниці та складний далекозорий астигматизм справа. Згідно із Виписки із медичної карти амбулаторного хворого №15158 дитині рекомендовано провести кератопластику у клініці в Італійській республіці. Мати позивача [PERSON] , яка є громадянкою Італії, вирішила питання проведення операції онуку у клініці Centro di Medicina SpA. Відповідач [PERSON] категорично відмовився надати дозвіл на виїзд дитини у супроводі матері за кордон. Тому, позивач звернулася до суду та просила надати дозвіл її, [PERSON] , на виїзд сина [PERSON] , [INFO] , на лікування без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] на строк з 23 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просила справу розглянути без її участі. Представник заінтересованої особи - Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації Зозуляк Л., у судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, при розгляді справи поклалася на думку суду. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Невольчук С.П. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні. Суду відповідач пояснив, що лікар медичного центру «Подільський центр зору» [PERSON] який оглядав дитину [PERSON] [INFO] , дійшов висновку, що йому заборонено будь яке хірургічне втручання, в тому числі кератопластика, оскільки око всихається, тримається на силіконі, а тому будь яке втручання пришвидшить видалення ока в цілому. Відповідач вважає, що позивач має намір вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання до свої матері [PERSON] , яка є громадянкою Італії. Вказав на те, що старшого сина [PERSON] , [INFO] , вже вивезли до Італії на постійне місце проживання, де він знаходиться по теперішній час. Відповідач перебуває у шлюбі з позивачем, син [PERSON] любить своїх батьків у рівній мірі, у розмові вказував на те, що боїться втратити батька. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований, а тому задоволенню не підлягає. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними копії свідоцтва про його народження. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 р., - передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З огляду на викладене, вбачається що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, проживають разом. Місцем проживання дитини є місце проживання батьків. Вони разом здійснюють забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку. Вказане підтверджується довідкою КП «Бар-благоустрій» № 573 від 298.08.2019 року. Службою у справах дітей Барської районної державної адміністрації 12.09.2019 проведено обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] . Комісією встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] проживають разом. В ході бесіди з малолітнім [PERSON] встановлено, що він має однакову прихильність до обох з батьків, висловив бажання щоб батьки помирилися і всі жили разом. Крім того, з висновку медичного центру «Подільський центр зору» де був проведений огляд 30.08.2019 року [PERSON] , хірургічне лікування лівого ока, в тому числі кератопластика, не показана. Вказаний висновок ставить під сумнів доцільність проведення кератопластики у клініці в Італійській республіці та може призвести до негативних наслідків у здоров`ї дитини. Огляд дитини у медичному центрі «Подільський центр зору» проведений лікарем 30.08.2019, тобто пізніше ніж попередній огляд у клініці професора Сергієнка, тому питання доцільності проведення дитині кератопластики у майбутньому залишається невирішеним та потребує досконалого вивчення. Рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові слід відмовити, тому судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed