Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до комунального лікувально-профілактичного закладу «Міська дитяча лікарня» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено у повному обсязі. Не погодившись з рішенням суду, позивачка [PERSON] подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні ви-моги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, [PERSON] зазначила, що вона більше 20 років пропрацювала медичною сестрою в дитячій лікарні. Є ветераном праці. Суд не прийняв до уваги, що після того, як 26 листопада 2014 року вона звернулась зі скаргою до прокуратури на завідуючу відділення, відношення до неї сталось завзято. Ні якого хірургічного втручання в палець дитини [PERSON] вона не робила. Санітарка [PERSON] відвела дитину до хірурга [PERSON], яка й чистила палець. 22.09.2015 року вона помінялась змінами з медичною сестрою [PERSON], тому в свою зміну на роботу не вийшла. 25.09.2015 року в журналі обстеження УЗІ лікар [PERSON] не зазначила в котрій годині треба зробити УЗІ дитині [PERSON]. О 10 годині 20 хвилин [PERSON] у відділенні вже не було, тому вона домовилась про УЗІ для дитини в урологічному від-діленні, де його й зробили у 13 годині. Саме з цим УЗІ дитину й відвезли до м. Харкова на консультацію. Позивачка [PERSON] та її представник доводи апеляційної скарги підтрима-ли, просили рішення суду скасувати й винести рішення про задоволення позовних ви-мог. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, проси-ли апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши ма¬теріали справи та перевіривши доводи апеля-ційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на посаді медсестри медичної палатної у КЛПЗ «Міська дитяча лікарня» з 07 липня 1995 року(а.с.3-4). 12 вересня 2015 року позивачка розірвала шлюб (а.с.24). Згідно із рішенням суду від 08 травня 2015 року визнано недієздатним сина по-зивачки [PERSON], [INFO]. Опікуном над недієздатним призначено позивачку (а. с. 18). Згідно із наказом від 24 квітня 2015 року № 71 сестрі медичній [PERSON] ого-лошено догану. Наказом від 25 вересня 2015 року № 114 сестрі медичній [PERSON] була вине-сена догана за порушення трудової дисципліни. Наказом від 30 вересня 2015 року № 115 за неодноразове невиконання функціона-льних обов'язків та порушення трудової дисципліни (наказ від 24 квітня 2015 року № 71, наказ від 25 вересня 2015 року № 114) із згоди профспілкового комітету (протокол від 30 вересня 2015 року), сестру медичну [PERSON] звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.25). Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або не-правильне застосування норм матеріального або процесуального права. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та об-ґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 (зі змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спо-рів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дис-ципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 (зі змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спо-рів», за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Судом вияснялось, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення та було встановлено, що 25.09.2015 року в журналі обстеження УЗІ лікар [PERSON] не зазначила в котрій годині треба зробити УЗІ дитині [PERSON]. О 10 годині 20 хвилин [PERSON] у відділенні вже не було, тому вона домовилась про УЗІ для дити-ни в урологічному відділенні, де його й зробили у 13 годині. Саме з цим УЗІ дитину й відвезли до м. Харкова на консультацію. Колегія суддів, враховує що при звільненні позивачки, керівником лікарні не була врахована ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Так УЗІ дитині було зроблено без втручання адміністрації лікарні (відповідно ні-які негативні наслідки не наступили). Таким чином в діях позивачка не вбачається складу дисциплінарного проступку. Більш того, тяжкість застосованого дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення явно не відповідає вчиненому діянню. З наведених підстав колегія суддів вважає пункт 1 наказу від 30 вересня 2015 року № 115 про звільнення медичної сестри [PERSON] за п.3 ст. 40 КЗпП України, не законним, тому в частині визнання його незаконним, доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню. Відповідно підлягають задоволенню й вимоги щодо поновлення позивачки на ро-боті та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо наказів про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності № 71 від 24 квітня 2015 року та № 114 від 25 вересня 2015 року, колегія суддів не вбачає підстав для їх скасування. Так передбачені ст.233 КЗпП України строки для оскарження наказу № 71 від 24 квітня 2015 року, вийшли до звернення позивачки до суду, тому для скасування цього наказу не має законних підстав. Позивачка пояснила, що змін до графіку роботи (на підставі її заяви) адміністрація лікарні не робила, тобто вона не маючи офіційного дозволу керівництва, не вийшла на роботу в свою зміну, тому її до дисциплінарної відповідальності наказом № 114 від 25 вересня 2015 року притягнуто законно. Таким чином рішення суду першої інстанції в частини відмови у скасуванні нака-зів про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності № 71 від 24 квітня 2015 року та № 114 від 25 вересня 2015 року, треба залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу… Відповідно до довідки відповідача середньогодинний заробіток позивачки стано-вить 18 гривень 03 копійки. Відповідно до табелю розрахунку робочого часу відвідача з 01.10.2015 року по 10.02.2016 року повинна була відпрацювати 752 години. Таким чином з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 13558 гривні 56 копійок (752х18.03). Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь державного бюджету України треба стягнути судовий збір у розміні 606 гривень 32 копійки (1378 х 0, 4 х 110%).

Outcome: partial