Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року задоволено позов [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, вселення. Визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками, та виділено в користування [PERSON] та її малолітній дитині - [PERSON] житлову кімнату площею 14,2 кв. м. з балконом, а в користування [PERSON] виділено житлову кімнату площею 12,1 кв. м. Кухню площею 5,4 кв. м., ванну кімнату площею 2,0 кв. м., вбиральню площею 09 кв. м., коридор площею 5,1 кв. м., коридор площею 2,1 кв. м., вбудовану шафу площею 1,2 кв. м. залишено у спільному користуванні співвласників. Виселено [PERSON] із кімнати площею 14,2 кв. м. з балконом квартири [ADDRESS]. Вселена [PERSON] та її малолітня дитина - [PERSON] у кімнату площею 14,2 кв. м. з балконом квартири [ADDRESS]. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення - відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом норм матеріального права, не врахування судом обставин у справі, та безпідставну відмову у задоволенні зустрічного позову. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно частково скасувати із наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON], малолітній [PERSON] та [PERSON], в якій вони і зареєстровані (а.с.6,7, а.с.11-14,21). В спірній квартирі проживає [PERSON] із малолітньою дитиною. Малолітня [PERSON], [INFO] хворіє та знаходиться під диспансерним наглядом у дитячій поліклініці № 1 КУОЗ «Дитяча міська лікарня» з діагнозом реактивний панкреатит, ацетонемічний синдром, рецидивуючий перебіг та потребує медичного нагляду (а.с.22, а.с.116). [PERSON] з 04 грудня 2011 року у квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с.20). Зазначена квартира розташована на третьому поверсі будинку та складається із двох окремих житлових кімнат, площею 12,1 кв. м. та 14,2 кв. м.(а.с.18-19). [PERSON] самовільно без згоди інших співвласників розділив суміжні кімнати шляхом встановлення перегородки, самовільно зайняв кімнату площею 14,2 кв. м. з балконом, переніс до кімнати свої особисті речі, встановив двері та зачинив їх на ключ. Надати доступ [PERSON] до балкону відмовляється. [PERSON] разом зі своїм батьком фактично проживає в [ADDRESS] (а.с.81). Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, поясненнями свідків та визнаються сторонами. До вказаних правовідносин сторін суд застосував вимоги ст. 316, ч. 3 ст. 319, ч.3 ст. 358 ЦК України, ст. 41 Конституції України, принципи Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, а також роз'яснення п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Врахувавши, що із [PERSON] проживає малолітня дитина, зважаючи на стан здоров'я дитини та на те, що малолітній дитині необхідне свіже повітря, тому суд вважав, що надання у користування [PERSON] кімнати площею 14,2 кв. м. відповідатиме інтересам її та малолітньої дитини. Правовою підставою для задоволення позовних вимог, [PERSON] зазначає, наявність у нього перешкод, які чинить йому [PERSON] при здійсненні ним свого права власності та розпорядження квартирою [ADDRESS] але із такими доводами суд погодився. Згідно відповіді Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України у Дніпропетровській області вбачається, що [PERSON] протягом 2012 р -2013 р до Нікопольського МВ з заявами на неправомірні дії [PERSON] не звертався (а.с.101). Крім того, суд не взяв до уваги доводи [PERSON], щодо його звернення до органів прокуратури на неправомірні дії [PERSON], оскільки як вбачається із відповіді Нікопольської міжрайонної прокуратури [PERSON] звертався із заявою щодо законності проживання [PERSON] у спірній квартирі, а не щодо вселення або усунення перешкод у користуванні спірним житлом (а.с.37). На підставі цього, суд вважав, що відповідачем жодного належного та допустимого доказу не надано, які б підтверджували законність та обґрунтованість його зустрічних позовних вимог. Крім того, зустрічні позовні вимоги [PERSON] спростовуються поясненнями [PERSON] її представника, наданими письмовими доказами, поясненнями свідків, матеріалами справи в їх сукупності. За таких обставин суд вважав, що позовні вимоги [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, вселення необхідно задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення необхідно відмовити. Але із висновками суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам у справі. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Суд встановив, що [PERSON] із 04 грудня 2011 року у квартирі [ADDRESS] не проживає. Як зазначала у суді першої інстанції [PERSON] вона у спірній квартирі проживає із 2011 року, немає доступу лише до однієї кімнати, площею 14,2 кв. м., яку [PERSON] закрив на ключ. Разом із тим, вона зазначила, що сама змінила вхідні двері у квартиру, а також і замок від цих дверей, що необхідно врахувати при вирішенні спору відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України. Ці обставини вона підтвердила і у суді апеляційної інстанції. Таким чином, [PERSON] визнала, що [PERSON] не може потрапити у квартиру, що свідчить про наявність у нього перешкод для доступу у квартиру. У зв'язку із чим підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги в частині вселення [PERSON] у спірну квартиру, а саме у житлову кімнату площею 12,1 кв. м., оскільки рішенням суду першої інстанції кімната площею 14,2 кв. м. обґрунтовано виділена у користування для інших двох співвласників. Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду в частині визначення порядку користування квартирою та виселення [PERSON] із кімнати площею 14,2 кв. м., доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми матеріального права, а також не врахував обставини у справі. Враховуючи, що одним із співвласників квартири є малолітня дитина, яка має захворювання, суд обґрунтовано виділив у користування дитини та її матері кімнату площею 14,2 кв. м. із балконом. Такий порядок користування житлом між співвласниками (співвідношення часток ?, ? та ?) не порушує нічиїх прав, оскільки житлова площа всієї квартири складає 26,3 кв. м., а на відповідні частки кожного співвласника повинно припадати відповідно: 13,15 кв. м., 6,575 кв. м. і 6,575 кв. м. Тому із врахуванням планування квартири, площі кожної із кімнат, такий порядок користування є оптимальним, із врахуванням часток співвласників у цій квартирі та наявності малолітньої дитини, та не суперечить вимогам ст.358 ЦК України. Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про вселення, відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial