Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2016 року був частково задоволений позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеренергосервіс» про відшкодування моральної шкоди, а саме, з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди було стягнуто 12 000 гривень. Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеренергосервіс» принесло апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з таких підстав: - суд першої інстанції не врахував вимоги статті 1167 ЦК України, відповідно до якої обовязковими умовами відшкодування шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність дій і вина її заподіювача, причинний зв*язок між шкодою та протиправними діями, - позивачем не було надано доказів порушення можливості вести повноцінне особисте та сімейне життя на підтвердження моральних страждань, порушення відносин з близькими, друзями, знайомими, - при визначенні розміру моральної шкоди, судом не було враховано вину позивача у настанні нещасного випадку, - вирішуючи питання про сплату судового збору, судом не було враховано принцип пропорційності стягнення судового збору відповідно до задоволених чи відхилених частин позовних вимог. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги і просив її відхилити. Позивач у судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить направлена йому телефонограма, зареєстрована у журналі телефонограм апеляційного суду. Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні і частині розміру судового збору зміні з таких підстав. Судом першої інстанції було встановлено, що позивач з 9 квітня 2010 року по 10 березня 2011 року працював у відповідача і під час виконання своїх трудових обов*язків отримав виробничу травму. Згідно з Довідкою МСЕК від 3 лютого 2011 року позивачу вперше було встановлено 70% втрати працездатності та другу групу інвалідності. 10 березня 2011 року позивач був звільнений із займаної посади за станом здоров'я відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України. Встановлюючи розмір моральної шкоди що підлягає стягненню з підприємства, суд першої інстанції урахував конкретні обставини справи, характер і ступінь моральних страждань позивача, перебування останнього на лікуванні у звязку із травмою, звільнення з роботи за станом здоровя, порушення нормального укладу життя і обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позову про стягнення на його користь моральної шкоди у відповідності із статтями 173 і 237-1 КЗпП України. При цьому суд першої інстанції правильно врахував характер травми, яку отримав позивач. Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не встановлено, а тому у відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу в цій частині і залишає без змін рішення суду про стягнення моральної шкоди. Довід апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано доказів спричинення йому моральної шкоди спростовується наданими позивачем медичними документами щодо важкості отриманої травми під час виконання ним трудових обовязків, які були предметом розгляду судом першої інстанції і яким суд дав вірну правову оцінку. Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були враховані вимоги статті 1167 ЦК України, відповідно до якої обовязковими умовами відшкодування шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність дій і вина її заподіювача, причинний зв*язок між шкодою та протиправними діями, то апеляційний суд виходить із наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих звязків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя, що було встановлено судом першої інстанції. Вина роботодавця не відноситься до обовязкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обовязків. Наявність у Кодексі законів про працю України статті 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння працівникові моральної шкоди статті 1167 ЦК України, оскільки ці норми встановлюють різні підстави для виникнення обовязку відшкодування шкоди. Виходячи з наведеного, довід апеляційної скарги про те, що відсутність вини роботодавця виключає його відповідальність за спричинення моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції правильно застосував до вказаних правовідносин статтю 237-1 КЗпП України, згідно із якою вина не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, які є підставою для відшкодування моральної шкоди. Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що звертаючись до суду з позовом, позивач мотивував свої вимоги статтею 1167 ЦК України, а суд першої інстанції застосував норми Кодексу Законів про працю України, то апеляційний суд виходить із того, що відповідно до вимог статті 119 ЦПК України ( форма і зміст позовної заяви) позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, але законодавець не вимагає посилання на конкретну норму права, що регулює спірні правовідносини. При цьому, у разі посилання не на ту норму права, суд може змінити її, якщо дія цієї норми не поширюються на правовідносини (правова позиція Верховного Суду України №51). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводу апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про стягнення судового збору не було враховано принцип пропорційності задоволених вимог, то апеляційний суд виходить з наступного. Згідно із частиною 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Пунктом 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» N 10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень, рішенням суду на його користь було стягнуто у відшкодування моральної шкоди 12 000 гривень, що складає 24% від заявлених позовних вимог (50 000 100%, 12 000 х%, (1200 000 : 50 000 = 24%). З відповідача на користь держави було стягнуто судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок. 24% від розміру стягнутого судового збору складає 132 гривні 28 копійок. Виходячи з наведеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 132 гривні 28 копійок, а рішення суду в частині розміру судового збору зміні.

Outcome: partial