Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, позовні вимоги третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] задоволено в повному обсязі. Після винесення рішення суду по суті виявилося, що судом частково не ухвалено рішення стосовно позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, яка заявляється третьою особою у його позові, а також про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим примішенням. При цьому судом встановлено та підтверджується матеріалами справи факт заборгованості [PERSON] до [PERSON], що не повернуто внаслідок звернення стягнення на майно за основним рішенням, у розмірі 2 168 933 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 220 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Оскільки судом встановлено, що стосовно позовних вимог [PERSON] до [PERSON] сторони подавали докази та давали пояснення, однак при цьому з частини цих вимог судом не ухвалено рішення, суд приходить до висновку про можливість ухвалення додаткового рішення у справі. Так, судом при розгляді справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на праві власності належить наступне нерухоме майно: - квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу № 89 від 16.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], вартістю 1 642 786,00 грн.; - гараж № 58, машиномісце на І рівні підземної автостоянки, що розташований у [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу № 97 від 16.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], вартістю 104 165,00 грн.; - гараж № 57, машиномісце на І рівні підземної автостоянки, що розташований у [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу № 93 від 16.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], вартістю 104 649,00 грн.; - гараж № 64, машиномісце на І рівні підземної автостоянки, що розташований у [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу № 2614 від 10.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], вартістю 104 881,00 грн. Загальна вартість цього нерухомого майна, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо [PERSON] від 08.09.20169 року, складає 1 956 481,00 грн., що менше, ніж сума неповернутої заборгованості [PERSON] [PERSON]. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст. 1050 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до п.8 статті 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється внаслідок звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Отже приблизна вартість майна, яке підлягає стягненню в рахунок погашення заборгованості відповідача становить 1 956 481,00 гривень, що співмірно з загальною сумою непогашеної заборгованості у розмірі 2 168 933,00 гривень. На підставі наведених вище норм суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на належне боржнику майно. Оскільки внаслідок звернення стягнення за зобов'язанням [PERSON] на належне йому майно відбувся перехід права власності, суд приходить до висновку про припинення права власності [PERSON] на зазначене майно. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Оскільки право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], припинено, відповідно, він втраив право користування нею, а відтак втрачає право користування квартирою та підлягає зняттю з реєстрації. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved