Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] звернувся 31 березня 2021 року до суду з позовом до відповідача про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що рішенням 17 сесії ХХІІІ скликання Любашівської районної Ради Одеської області від 05 грудня 2001 року заява матері [PERSON] про виділення земельної ділянки для ведення фермерського господарства була задоволена та їй виділено земельну ділянку площею 37 га на праві постійного користування для ведення фермерського господарства. На вказану земельну ділянку 29 грудня 2001 року вона отримала Державний акт на право постійного користування. В подальшому, [INFO] його мати [PERSON] померла, так і не створивши фермерське господарство. Він являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Він звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті матері, в тому числі і на право постійного користування земелею, так як він особисто бажає створити фермерське господарство та обробляти земельну ділянку, що була виділена для вказаної мети його матері. Однак, нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, так як видача свідоцтва на право користування земельною ділянкою не передбачена Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Тому, просив визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 37 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради Любашівського району Одеської області, яка була виділена на праві постійного користування для ведення фермерського господарства [PERSON] , в порядку спадкування за законом. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Процесуальні дії у справі. 31 березня 2021 року ухвалою судді Любашівського районного суду Одеської області Вужиловського О.В. провадження по даній справі було відкрито і постановлено провести розгляд справи за правила загального позовного провадження. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІV-ОД № 030214 виданого Любашівською районною радою Любашівського району Одеської області [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 37 гектари для ведення селянського (фермерського) господарства на території Новоселівської сільської ради Любашівського району Одеської області (а.с. 7). З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб видно, що фермерське господарство Бровченко П.Ф. не реєструвала (а.с. 9). Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видно, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 11). З копії свідоцтва про народження видно, що позивач є сином [PERSON] та являється спадкоємцем першої черги за законом після її смерті (а.с. 6). З листа нотаріуса № 56/02-14 від 24.02.2021 року видно, що у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою позивачу відмовлено, так як видача свідоцтва на право користування земельною ділянкою не передбачена Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (а.с. 10) Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. На час надання [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів. Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ. Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства. Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки. Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства. Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому, таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 23 червня 2020 року по справі № 179/1043/16-ц Як встановлено в судовому засіданні відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІV-ОД № 030214 виданого Любашівською районною радою Любашівського району Одеської області [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 37 гектари для ведення селянського (фермерського) господарства на території Новоселівської сільської ради Любашівського району Одеської області (а.с. 7). З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб видно, що [PERSON] фермерське господарство як юридичну особу не реєструвала (а.с. 9). Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видно, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 11). З наведеною слідує, що право постійного користування земельною ділянкою, яке була надана для створення селянського (фермерського) господарства підлягає включенню до спадкового майна, так як [PERSON] отримавши вказану земельну ділянку не створила фермерське господарство, а спадкоємець бажає створити фермерське господарство та використовувати земельну ділянку. В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно є сином померлої [PERSON] , що підтверджується його свідоцтвом про народження, а тому має право на спадкування після смерті матері відповідно до ст. 1261 ЦК України як спадкоємець першої черги за законом. Згідно повідомлення нотаріуса спадкова справа після смерті [PERSON] відкривалась, тобто позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори з приводу отримання спадщини, тобто прийняв спадщину у шестимісячний строк, однак не отримав свідоцтво по незалежним від нього причинах - так як видача свідоцтва на право користування земельною ділянкою не передбачена Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. За таких обставин, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою, яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування після смерті [PERSON] з метою подальшого створення фермерського господарства позивачем. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не заявляли вимог про стягнення судових витрат, тому судові витрати необхідно залишити за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved