Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2003 року. Однак, спільне життя з відповідачем не склалось, внаслідок чого в 2011 році шлюб між ними було розірвано. Від спільного життя у них з відповідачем є неповнолітня дитина: дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач, являючись батьком дочки, участі у її вихованні та утриманні не приймає, посилаючись на те, що він не працює та не може надавати допомогу. Позивач вказує, що працює за межами України, в Польщі, і має намір оздоровити дитину за кордоном, однак відповідач не дає дозвіл на виїзд дитини. Позивач, уточнивши позовні вимоги, просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], за межі України, на 1 (один) рік в Польщу. Позивач в судове засідання не з'явилась. Її представник - адвокат Федорук І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із зазначених підстав та згідний на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.4). Згідно із копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27.05.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 38 (а.с.5). В статті 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, проголошено, що обидва батьки несуть одинакову та основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 157 даного кодексу передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п. 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з розгляду справ даної категорії, викладені в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі № 6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі № 6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі № 6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-32509ск15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-33303ск15. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач ж в даній справі, щодо доведення своїх позовних вимог обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на те, що під час розірвання шлюбу було визначено місце проживання дитини разом з нею, та те, що вона працює за межами України, в Польщі, і має намір оздоровити дитину за кордоном, і при цьому відповідач, являючись батьком дочки, не надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду так і не було надано. В зв'язку із чим суд сприймає її твердження з цього приводу лише як припущення, на яких, у відповідності до ст. 60 ч.4 ЦПК України, не може ґрунтуватися судове рішення. За вищенаведених обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька, та, надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та необгрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed