Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

\-\-Співпозивачі звернулися до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на наступне. У 1992 році їхнім батьком, [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з їхньою матірю [PERSON], був побудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по вул. Горіхова № 629, розташований в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,20 га, а отже являється їхньою спільною сумісною власністю. 03.09.2009 року шлюб між їхніми батьками був розірваний. Батько позивачів помер 15.12.2014 року. Останній постійно проживав в побудованому житловому будинку з 1992 року по день смерті. Заповіту не складав а отже спадкування проводилось по законом. Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину вищенаведеного житлового будинку. Позивачі своєчасно прийняли спадщину після його смерті шляхом подачі у шестимісячний термін заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса. Інших спадкоємців першої черги за законом, які б прийняли спадщину немає. Нотаріус, своїми постановами, відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частки у спірному житловому будинку, що належали їхньому батьку, що й було підставою для звернення до суду з вищенаведеним позовом, з вимогами визнати за ними право приватної власності, по ? частин спірного житлового будинку. Позивачі в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Однак їхній представник [PERSON], який діяв на підставі довіреності, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності. Також просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував відносно заочного розгляду справи. Відповідач та третя особа також належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. Однак їхні представники подали до суду заяви, в яких просили розглянути справу у їхній відсутності, також зазначивши, що не заперечують відносно задоволення позовних вимог. Розгляд справи проведено у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без участі сторін та фіксування судового процесу. Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини справи, які підтверджуються наявними по справі доказами. 15 грудня 2014 року [PERSON]Г, у віці 48 років, помер, що підтверджується прикладеною ксерокопією свідоцтва про смерть серії 1-МИ № 139436 від 18.12.2014 року. Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану №00016408815, за життя останній перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], зареєстрований 02.09.1989 року під актовим записом №19. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-МИ № 030471 від 03.09.2009 року, шлюб між останніми був розірваний 03.09.2009 року, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблений актовий запис № 51. \-\-Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі, батьками позивачів у 1992 році був побудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по вул. Горіхова, № 629 в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,20 га, що підтверджується витягом з погосподарської книги Тернавської сільської ради, номер обєкта погосподарського обліку 0582-1. Статтею 101 ЦК УРСР 1963 року, який діяв у період побудови спірного житлового будинку, було встановлено, що у подружжя, яке проживає спільно може бути тільки один житловий будинок (або його частка), що належить на праві власності одному з них, або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян на частину будинку з числа зазначених не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Відповідно до ст.22 Кодексу по шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, який діяв в період проживання останніх у шлюбі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Житловий будинок за вищезазначеною адресою був побудований в період перебування останніх у зареєстрованому шлюбі, а отже належав обом на праві спільної сумісної власності подружжя, по ? частці. Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст.\~1268, ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270 ЦК\~передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №06/2015 судом встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складав, а отже спадкування проводилося за законом. Позивачі являються єдиними спадкоємцями першої черги, які своєчасно прийняли спадщину після смерті їхнього батька, шляхом звернення до приватного нотаріуса у встановлений законом шестимісячний термін з часу відкриття спадщини з відповідною заявою. Оскільки [PERSON] Родіка Харлампівна на період прийняття спадщини була неповнолітньою, від її імені діяла мати. Інших осіб які б прийняли спадщину та які б мали право на обовязкову частку у спадковому майні спадкодавця немає. При звернені до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, постановами приватного нотаріуса [PERSON] № 30/02-31 від 17.06.2015 року та № 185/02-31 від 18.12.2016 року позивачам було відмовлено у їх видачі, мотивуючи відсутністю у спадкоємця документів необхідних для вчинення нотаріальних дій, що й було підставою для звернення до суду з зазначеним позовом. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268\~ЦК\~\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3\~ст. 1296 ЦК\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як вбачається з довідки № 57 від 23.12.2015 року ФОП [PERSON], спірний житловий будинок побудований до 05.08.1992 року, що згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєкта нерухомого майна не є самочинним та встановлено його відповідність вимогам надійності і можливість його безпечної експлуатації. Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 629 по вул. Горіхова в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, дане домоволодіння складається з: житлового будинку літер «А» загальною площею 108,00 кв.м., в тому числі житловою площею 51,70 кв.м., сараю літ. «Б» площею 51,90 кв.м., сараю літ. «В» площею 53,50 кв.м., криниця №1, загальною вартістю 192\~321 грн. Відповідно до\~статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. В період будівництва житлового будинку, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будови ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] спірний житловий будинок був повністю збудований до 05.08.1992 року, а отже не являється самочинним, прийнятий в експлуатацію, зареєстрований в сільській раді за останнім, та враховуючи, що був побудований за період проживання останнього у шлюбі, йому належало ? частина житлового будинку. Враховуючи те, що позивачі в свою чергу прийняли спадщину, однак не можуть оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, вимоги про визнання за ним право власності по ? частині вказаного майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved