Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача: Позивач Приватне підприємство «Світлана-2000» звернулось до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору оренди недійсним. У своєму позові позивач посилається на те, що 25 червня 2015 року між позивачем Приватним підприємством «Світлана-2000» та [PERSON] , Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди нежилого приміщення, відповідно до умов якого відповідач передав у строкове платне користування приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м. приміщення належало позивачу на праві спільної часткової власності в частці 98/100 частини. 2/100 частина з 24.11.2009 року належала [PERSON] , яка 10.07.2015 року відчужила свою частку відповідачу [PERSON] Згідно до рішення суду від 16 липня 2017 року право власності на зазначену частку перейшло до позивача. Волі позивача на вчинення договору не було, так як позивач був позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном, у зв`язку з порушенням його переважного права купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності. Звідси вважає, що договір є недійсним у зв`язку з відсутністю волі на його укладання зі сторони позивача ПП «Світлана-2000» як власника майна. Так, існує два договори, які різняться між собою умовою щодо пролонгації договору. Відповідно до умов договору оренди нежилого приміщення від 25.06.2015 року, на якій посилається позивач і який погоджується і не оспорюється підприємством, умови щодо пролонгації договору відсутні, договір припинив свою дію 01 червня 2018 року. Позивач вважає спірний договір недійсним, тому як підписання такого договору за відсутності волі законного власника майна на умовах його пролонгації, а також на умовах визначення орендної плати в розмірі, що не відповідає ринковим цінам на оренду майна, спричиняє збитки підприємству та створює перешкоди у здійсненні права власності. Тому, з урахуванням викладеного, просить суд визнати недійсним договір оренди нежилого приміщення від 25 червня 2015 року, укладений між Орендодавцем Приватним підприємством ПП «Світлана-2000» громадянином України [PERSON] та Орендарем Фізичною особою-підприємцем [PERSON] щодо нежилого приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м., з передбаченою в п.4.2 наступною умовою: у разі неотримання однієї стороною письмового повідомлення від іншої сторони цього договору про його припинення за шістдесят календарних днів до дати, вказаної в п.4.1 договір вважається автоматично пролонгований (продовжений) на тих самих умовах і на такий самий строк. Таке правило застосовується і до кожного наступного строку дії цього договору. При цьому така пролонгація (продовження дії) не потребують підписання сторонами будь-яких додаткових угод; стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача у розмірі 1 762,00 грн. У своєму позові позивач посилається на вимоги ст.ст.203, 215, 317, 319, 321 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав суду відзив на позову, де зазначив, що набуття позивачем права власності на 2/100 частини предмету оренди не змінює орендні правовідносини. Посилається на норми ст.ст.205, 626, 628, 770 ЦК України. В судовому засіданні представники позивача Приватного підприємства «Світлана-2000» Федоренко Р.В., Чабаненко В. Т., Серебрякова І.В. підтримали позовні вимоги та посилались на обставини викладені в позові. Просили суд визнати недійсним договір оренди нежилого приміщення від 25 червня 2015 року, укладений між Орендодавцем Приватним підприємством ПП «Світлана-2000» громадянином України [PERSON] та Орендарем Фізичною особою-підприємцем [PERSON] щодо нежилого приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м., з передбаченою в .п4.2 наступною умовою: у разі неотримання однієї стороною письмового повідомлення від іншої сторони цього догвору про його припинення за шістдесят календарних днів до дати, вказаної в п.4.1 договір вважається автоматично пролонгований (продовжений) на тих самих умовах і на такий самий строк. Таке правило застосовується і до кожного наступного строку дії цього договору. При цьому така пролонгація (продовження дії) не потребують підписання сторонами будь-яких додаткових угод; стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача у розмірі 1 762,00 грн. В судовому засіданні представник відповідача Фізичної особи-підприємця [PERSON] заперечував щодо задоволення позову та просив суд відмовити позивачу, оскільки позивачем не підтверджено які саме порушення були під час укладання договору оренди нежилого приміщення, згідно якого було передане у строкове платне користування приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м. від 25 червня 2015 року. Процесуальні дії суду: 06 вересня 2018 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі. 27 грудня 2018 року ухвалою суду заяву про зупинення провадження залишено без розгляду. 27 грудня 2018 року ухвалою суду вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні. 18 січня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Заяви, клопотання учасників справи. 11 жовтня 2018 року відповідачем Фізичною особою-підприємцем [PERSON] надана суду заява про застосування строку позовної давності, щодо ненадання позивачем належних письмових доказів, заява про зупинення провадження по справі. 11 жовтня 2018 року відповідачем Фізичною особою-підприємцем [PERSON] наданий відзив на позов, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному позовному провадженні. 31 жовтня 2018 року представником позивача надана відповідь на відзив та 29 листопада 2018 року надане заперечення проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, заперечення проти зупинення провадження по справі. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, вислухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи цивільної справи, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 25 червня 2015 року між позивачем Приватним підприємством «Світлана-2000» та [PERSON] , Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди нежилого приміщення, відповідно до умов якого відповідач передав у строкове платне користування приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м. (а.с.12-13, 15-16, 17). Як встановлено в судовому засіданні приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м. належало позивачу на праві спільної часткової власності в частці 98/100 частини, а 2/100 частина з 24.11.2009 року належала [PERSON] , яка 10.07.2015 року відчужила свою частку відповідачу [PERSON] Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2017 року право власності на зазначену частку 2/100 приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 251,6 кв.м. перейшло до позивача Приватного підприємства «Світлана-2000» (а.с.18-19, 20-22, 23-27). Так, судом встановлено, що існує два договори, які різняться між собою умовою щодо пролонгації договору, укладені 25 червня 2015 року між Орендодавцем Приватним підприємцем «Світлана-2000» та громадянином [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , де предметом договору є приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м. Обидва договори підписані сторонами, що не заперечувалось в судовому засіданні представниками сторін. Так, як вбачається зі змісту договору, оренди нежилого приміщення від 25.06.2015 року, який міститься на а.с.12-13 та, на який посилається позивач, погоджується і не оспорюється ПП «Світлана-2000» умови щодо пролонгації договору відсутні, а в п.4.2 договору зазначено, що «після підписання цього договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні угоди та протоколи про наміри з питань, що так чи інакше стосуються цього договору, втрачають чинність», договір припинив свою дію 01 червня 2018 року. В другому договорі оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] в, який міститься на а.с.15-16, в п.4.2. зазначено, що «у разі неотримання однієї стороною письмового повідомлення від іншої сторони цього договору про його припинення за шістдесят календарних днів до дати, вказаної в п.4.1 договір вважається автоматично пролонгований (продовжений) на тих самих умовах і на такий самий строк. Таке правило застосовується і до кожного наступного строку дії цього договору. При цьому така пролонгація (продовження дії) не потребують підписання сторонами будь-яких додаткових угод». Позивач у своєму позові вважає спірний договір, де мається пролонгація, недійсним, тому як була відсутня воля законного власника майна на умовах його пролонгації, а також на умовах визначення орендної плати в розмірі, що не відповідає ринковим цінам на оренду майна, спричиняє збитки підприємству та створює перешкоди у здійсненні права власності. Так, з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу договору оренди нерухомого майна, який регулюється Гл.58 ЦК України. Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, згідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв`язку з чим позивачем обраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання недійсним договір оренди нерухомого майна. Оцінка суду Стаття 215 ЦК України визначає підстави недійсності правочину, що є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.215 ЦК України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Також в судовому засіданні не встановлено, що волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало його волі, а тому посилання позивача на порушення вимог ст.203, 215 ЦК України, є безпідставними. Разом з тим, доказів, які б свідчили про вищенаведені факти позивачем всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано. Окрім цього, відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Так, ст.76, ст.77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ст.ст.79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведені ті обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема того, що волевиявлення під час укладання договору не було вільним і не відповідало його волі. Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням встановленого, вимоги позивача про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст.203 та ст.215 ЦК України не встановлено, а тому вимоги не підлягають задоволенню, оскільки останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, а також те, що в задоволені позову було відмовлено, судові витрати не підлягають поверненню на користь позивача. З огляду на викладене й

Outcome: dismissed