Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У червні 2021 року позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що з 15 листопада 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2015 року. В шлюбі сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] . На даний час малолітня донька проживає з позивачем, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Отримати від відповідача дозвіл на виїзд за кордон позивач не може, оскільки відповідач не надає такого дозволу. З метою захисту прав дитини позивач змушена звернутись до суду. Посилаючись на викладені обставини, просила надати дозвіл на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] , [INFO] , у країну яка буде зазначена у проїзних документах з метою лікування та оздоровлення, без згоди та супроводу батька на один рік з дати набрання законної сили рішення. Стислий виклад заперечень відповідача. 20.07.2021 року відповідачем було подано відзив на позов. З якого вбачається, що позов не визнає і заперечує проти його задоволення. Заперечуючи проти позову посилається на те, що позивач не вказує в позовній заяві в яку саме країну хоче вивезти дитину, не надала проїзних документів, доказів що дитина потребує лікування та оздоровлення за кордоном, а також не надала доказів, які підтверджують з якою метою він повинен надати дозвіл на перебування дитини за кордоном протягом одного року. Рух справи в суді. Позовну заяву подано до суду 02 червня 2021 року. Ухвалою судді від 09 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження з викликом учасників справи та призначено підготовче судове засідання на 12 липня 2021 року. Ухвалою від 12 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду на 19 липня 2020 року. Позиція учасників справи. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, зазначених у ньому і прохають його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і заперечив проти його задоволення, з підстав викладених у відзиві на позов. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.07.2014 року, доводиться та обставина, що сторони у справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 30.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Довідкою про склад сім`ї виданою ОСББ «Аванград» доводиться та обставина, що [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого доводиться та обставина, що [PERSON] , знаходиться на «Д» обліку в отоларинголога з 15.12.2016 року. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Заслуххавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позові з огляду на наступне: Так, право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свободою пересування, вільним вибором місця проживання, правом вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст. 33 Конституції України). Пунктом 2 ст. 10 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Аналогічні норми викладені у ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3); фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4). Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється занотаріально посвідченою згодою обохбатьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, враховуючи його тимчасовий характер, не стосується питання місця проживання дитини та не повинно порушувати прав щодо дитини того з батьків, без згоди якого такий дозвіл надається. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 712/10623/17). Однак, позивач у позовній заяві просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дочки за межі України без згоди батька, не вказуючи при цьому конкретної дати поїздки та повернення з цієї території, що в свою чергу суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Слід також відмітити, що звертаючись до суду з вимогами про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України на один рік з дати набрання законної сили рішення суду позивач не врахувала, що діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Крім того, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання згоди на виїзд дитини за межі України, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування на цій території до подання вказаного позову до суду, як і доказів його відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку. Таким чином законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed