Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Селидівська виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області №82 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON]про виселення із службового приміщення без надання іншого житла. У судове засідання з'явились представники позивача та відповідач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, суд вважає, що заяву слід задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Наказом Державного Департаменту України з питань виконання покарань №180 о/с від 14.10.2003р. полковника внутрішньої служби [PERSON] було призначено першим заступником начальника установи, а також заступником начальника установи з нагляду, безпеки, охорони та оперативної роботи Селидівської виправної колонії №82 з позачерговим правом на отримання житла відповідно до п.49 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень» 04.12.2003р. наказом в.о. начальника Селидівської ВК № 82 наказано купити квартиру в [ADDRESS]. Вказану квартиру надати 1-му заступнику начальника Селидівуської виправної колонії № 82 підполковнику внутрішньої служби [PERSON] 04.12.2003 р. було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 70,4 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Мар'їнського нотаріального округу Донецької області Леоновим С. І. та зареєстровано в реєстрі за №3141. Рішенням виконавчого комітету Курахівської міської ради №80 від 24.03.2004р. приміщення [ADDRESS] Наказом Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань від 10.04.2007р. №37 о/с [PERSON] було звільнено у запас Збройних Сил України за власним бажанням з 04.04.2007р. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно вимог ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім'ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (стаття 125 ЖК України). Разом з тим, як зазначено в абзаці 4 ч. 1 ст. 12 згаданого Закону, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Аналогічні приписи закріплені в п. 1.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, згідно з яким забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та, серед іншого, надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби. Згідно з п. 3.17 цієї Інструкції, військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени їх сімей зобов'язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов'язків за кордон разом із членами сім'ї. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-115цс13 предметом якої також було виселення військовослужбовця із службового приміщення сформулював правову позицію від 13.11.2013р., згідно з якою розяснив, що в цій категорії справ судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону. Обов'язок забезпечення іншим житловим приміщенням зберігається виключно у випадку переміщення для проходження служби в іншу місцевість і виключно на час проходження служби. Із припиненням військової служби в держави припиняється цей обов'язок, що виключає можливість застосування ст. 125 ЖК України під час розгляду спору про виселення без надання іншого житла. Будь-яких інших аргументів про неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення відповідачі не навели. Таких не встановлено і в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Селідівської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області №82 до [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягаютьзадоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1378 грн. сплачений при зверненні до суду з позовом. На підставі викладеного, та керуючить вимогами ст.ст. 91, 109, 116 ЖК України, ст.ст. 10, 60,88, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,

Outcome: approved