Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. [PERSON] (позивачка) подала до суду позов до [PERSON] (відповідач), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком з прилеглими господарськими будівлями, який розташований у [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликається на те, що їй належить житловий будинок з приналежними до нього господарськими спорудами та будівлями, який розташований по [ADDRESS] . 26.11.1989 вона уклала шлюб із відповідачем, після чого відповідач прописався до її житлового будинку. На підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 13.11.2003 шлюб між ними розірвано. Відповідач ніколи у цьому житловому будинку не проживав і у будинку відсутні будь-які його речі. Реєстрації відповідача у належному їй житловому будинку перешкоджає розпоряджатися майном на власний розсуд та отримати субсидію на відшкодування витрат при оплаті за спожиті електрику та газ. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, та просить суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоч належним чином повідомлений про дату, час і місце його проведення, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Заяв, клопотань учасниками справи не подано. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 17.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.42-43). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/325/18 відповідача [PERSON] (а.с.58, 59). Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, з`ясувавши обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.11.2015, виданого державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори Матусек В.В., зареєстрованого в реєстрі за №1087, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є його дочка [PERSON] (а.с.6). Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 26.11.2015 підтверджує, що право приватної власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано у відповідному державному реєстрі (а.с.7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 13.11.2003, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 13.11.2003 (а.с.8). [PERSON] зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] зареєстрований з 07.02.1989 (а.с.9-11). Відповідно до актів від 10.04.2017, 16.06.2017, 17.10.2017, 25.04.2018, 28.09.2020, 26.08.2020 [PERSON] за місцем реєстрації не проживав і не проживає, належних йому речей у будинку не виявлено (а.с.12, 13, 14, 22, 70, 75). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивачки перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому її колишнього чоловіка. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 41 Конституції України та частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з статтею 11 Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведеного учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що після реєстрації шлюбу відповідач зареєстрував своє місце проживання у будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачці. Після розірвання між сторонами 13.11.2003 шлюбу зареєстроване місце проживання відповідача залишається у цьому житловому будинку. Суд зауважує, що відповідач зареєстрував місце проживання у спірному будинку як член сім`ї його власника, набувши, тим самим, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідач у зазначеному житловому будинку не проживав, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Суд зазначає, що шлюб між сторонами розірвано, вони не проживають однією сім`єю і позивачка не пов`язана з відповідачем спільним побутом, відтак право відповідача на користування житловим будинком, власником якого є позивачка, підлягає припиненню на її вимогу на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 321, 391, 401, 403, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved