Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що йому на праві приватної власності належить 53/100 частини житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Ця частина житлового будинку 13.05.2009 року була подарована йому матір`ю [PERSON] . Інша частина житлового будинку (47/100) належить його брату [PERSON] . Житловий будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,0637 га., кадастровий номер 0710400000:02:018:0026. Ця земельна ділянка була передана у власність матері [PERSON] (приватизована нею) після того як вона відчужила позивачу 53/100 частини житлового будинку (державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 29.10.2010). 04.06.2018 [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] цілу вказану земельну ділянку. Позивач зазначає, що після укладення договору дарування частини житлового будинку, до нього, відповідно до вимог ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, перейшло право на частину земельної ділянки, на якій розміщена подарована йому частина житлового будинку. Зазначене право порушене. З тим щоб усунути це порушення позивач просить скасувати правочин на підставі якого відповідач отримав у власність цілу земельну ділянку та визнати за ним право на частину земельної ділянки, яка відповідає його частці у праві власності на будинок. Заперечення відповідача. Відповідач [PERSON] заперечує позов тим, що позивач знав про приватизацію матір`ю [PERSON] земельної ділянки, а отже він пропустив строк позовної давності. Просить у позові відмовити. Мотивувальна частина рішення. Позивач [PERSON] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13.05.2009, посвідченого державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Луцик Н.А., зареєстрованим в реєстрі за № 1-718, набув у власність 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Зазначена частина житлового будинку була подарована позивачу його матір`ю [PERSON] . Відповідач є власником 47/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 04.06.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1385. Зазначена частина житлового будинку була подарована відповідачу його матір`ю [PERSON] . Житловий будинок розміщений за земельній ділянці площею 0,0637 га., кадастровий номер 0710400000:02:018:0026, по [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ця земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 302303, виданого 29.10.2010 Ковельською міською радою Волинської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 011008001471. Отже,\~ціла вказана\~земельна ділянка\~була передана\~ [PERSON] \~у власність\~після того\~як вона\~подарувала позивачу 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований на цій земельній ділянці. Далі, на підставі договору дарування земельної ділянки від 04.06.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрованим в реєстрі за № 1390, [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] цілу вказану земельну ділянку. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.377 ЦК України (в редакції, яка діяла на 13.05.2009 момент укладення між [PERSON] \~та позивачем\~договору дарування\~53/100\~частини житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~і спорудами\~частини житлового\~будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ст.120 ЗК України (в редакції, яка діяла на 13.05.2009 момент укладення між [PERSON] та позивачем договору дарування 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами частини житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Отже, до позивача як набувача 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в момент відчуження вказаної частини 13.05.2009 року перейшло право користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок. А саме, була відчужена не частина будинку, виділена в натурі, а так звана «ідеальна» частка у праві власності. На момент відчуження земельна ділянка не була приватизована, отже знаходилась у користуванні [PERSON] . Відповідно, після відчуження земельна ділянка стала знаходитись у користуванні [PERSON] та позивача. У разі приватизації [PERSON] мала бути передана у власність лише частина земельної ділянки, яка відповідала належній їй частині житлового будинку 47 сотих. Натомість їй передана у власність ціла ділянка, що порушило право позивача на користування земельною ділянкою. Після того як [PERSON] подарувала цілу земельну ділянку відповідачу це порушення залишилося, тільки відповідати за ним має тепер не [PERSON] , а відповідач. Намагаючись відновити порушене право, позивач просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 04.06.2018, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 1390, скасувати державну реєстрацію цього договору і визнати за ним право на частину земельної ділянки, яка відповідає його частці у праві власності на будинок. Щодо вимог визнання договору дарування недійсним та скасування його державної реєстрації, то ці вимоги слід задовольнити, оскільки, як зазначалося вище, цей договір «успадкував» порушення права позивача на користування земельною ділянкою і є, за образним висловом, «плодом отруєного дерева». Разом з тим, позивач не оспорює передачу земельної ділянки у власність самій [PERSON] , яка відбулася з порушенням його права. Чинити так, є правом позивача, суд має діяти в межах його позовних вимог. Зокрема, позивач, можливо, чинить так, з тим щоб не повторювати ще раз процедуру приватизації земельної ділянки, оскільки після визнання договору дарування земельної ділянки недійсним на майно [PERSON] , яка на сьогодні померла, відкриється спадщина і позивач та відповідач, які є її синами, будуть спадкоємцями. Оскільки позивач та відповідач мають у власності приблизно рівні частки будинку, питання з відповідними частками земельної ділянки вони можуть вирішити в процесі поділу спадкового майна, де їх частки, можливо, також рівні. У такому випадку відпаде необхідність ще раз проходити вартісну процедуру приватизації земельної ділянки. Щодо вимоги\~позивача визнати\~за ним\~право на\~частину земельної\~ділянки,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~власності на\~будинок,\~то суд\~не в\~змозі її\~задовольнити.\~Як вже\~зазначалося,\~у разі\~визнання договору\~дарування земельної\~ділянки недійсним\~ця земельна\~ділянка увійде\~у склад\~спадкового майна\~ [PERSON] ,\~яка на\~сьогодні померла.\~Це відбудеться\~тому,\~що позивач\~передачу цілої\~ділянки у\~власність [PERSON] на\~підставі державного\~акту на\~право власності\~на земельну\~ділянку серії\~ЯК №\~302303,\~виданого 29.10.2010 на сьогодні не оспорює. А якщо і оспорить йому для отримання права власності на ділянку необхідно буде пройти процедуру її приватизації, без якої право власності на земельну ділянку у нього не виникне. Тому у вказаній вимозі позивача слід відмовити. Щодо твердження відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності слід сказати таке. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. Відповідач зазначає, що позивач знав, що мати ( [PERSON] ) є власником земельної ділянки під будинком. При цьому, відповідач вказує на те, що позивач зазначив у позовній заяві, що «поки наша мама проживала в будинку я не піднімав питання про виділ належної частки земельної ділянки. На сьогоднішній день, після смерті матері 19.12.2019 р….». Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначена фраза у позовній заяві не доводить того, що позивач пропустив строк позовної давності. З цієї фрази не слідує, що позивач довідався або міг довідатися про те, що матері передана у власність ціла земельна ділянка і його право на ділянку порушене, раніше ніж за три роки до дня звернення до суду. У цій фразі йдеться «про виділ належної частки земельної ділянки», такий «виділ» можливий і тоді, коли земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні. Інших доказів щодо пропущення позивачем строку позовної давності відповідач не надав. Отже, строк позовної давності позивачем не пропущений.

Outcome: partial