Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів. 17 грудня 2020 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Мигальчич Л.А. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради з вимогою про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є батьком малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , через аморальний вчинок відповідача, зраду та повну байдужість до сімейних цінностей, як матеріального утримання сім`ї шлюбні стосунки між сторонами припинені. З моменту припинення шлюбних відносин, відповідач жодного разу не бачив дітей, не цікавився їх долею, не сплачував аліментів, не цікавився станом здоров`я, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх розвиток як складову виховання, молодша донька взагалі не пам`ятає та не знає відповідача. Виходячи з викладеного позивач просила: позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача на її користь сплачені нею судові витрати. Відповідач відзиву на позов не надав. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.01.2021 року відкрито провадження у справі, було постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.05.2010 року, встановлено [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] народилася дитина [PERSON] , [INFO] ; його батьками записані: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . Також від шлюбу у сторін відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] народилася дитина [PERSON] , [INFO] ; її батьками записані: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . Малолітні діти, а саме син [PERSON] , 2014 року народження, зареєстрований та проживає разом з матір`ю, що підтверджується довідкою Ужгородської міської ради № 761 від 16.12.2020, донька [PERSON] , 2017 року народження, проживає, але не зареєстрована разом з матір`ю [PERSON] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2018 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2019 року шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби від 14.04.2020 року, зроблено розрахунки заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим листом станом на 11.04.2020 року, за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 72 030,00 грн. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 14.11.2020 року останній не заперечує проти позбавлення його батьківських прав у встановленому законом порядку відносно своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , також зазначено, що відповідач не заперечує проти усиновлення або встановлення опіки (піклування) будь - яким громадянином будь - якої країни відносно своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , зазначив що жодних претензій до усиновлювачів, опікунів та піклувальників в подальшому мати не буде. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 01.02.2021 року №89/23/01-12, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Оцінка Суду. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Так само, суд знаходить, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , тобто в даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідач практично протягом двох років життям малолітніх дітей не цікавиться, участі у їх вихованні не приймає, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; що свідчить про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків і виходячи із положень статей 164-167 СК є підставою для позбавлення батьківських прав. За змістом роз`яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно статей 9,18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання малолітніх дітей відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи. Суд вважає доведеним, що відповідач протягом тривалого часу ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своїх малолітніх дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не займається їх вихованням, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, написав нотаріально посвідчену заяву про відмову від батьківських прав на них, а також беручи до уваги висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 01.02.2021 року №89/23/01-12, суд приходить до висновку, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно своїх малолітніх дітей, а саме: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.1927624585.1 від 02.12.2020 року (а.с.1) позивачем було сплачено 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved