Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернулась 28.09.2020 року до суду з позовною заявою до відповідачів, третя особа: Орган опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та господарськими спорудами шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 05.04.2001 року, являється власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку, крім неї,значаться зареєстрованими також і відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в інтересах яких діє їхня мати [PERSON] . Зазначає, що заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18.09.2018 року [PERSON] , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Посилається також на те, що з 2017 року відповідачі не проживають у даному господарстві та втратили будь які зв`язки з ним, оскільки разом з матір`ю живуть постійно у с. Веренчанка, Заставнівського району Чернівецької області. Реєстрація відповідачів в даному господарстві перешкоджає їй користуватись та розпоряджатись належною їй власністю на свій розсуд, що позбавляє її можливості оформити субсидію, яка є життєво необхідним для неї, так як самостійно своєю працею та коштами підтримує господарство у належному стані. Таким чином, з посиланням на відповідні правові норми, просить суд визнати неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та господарськими спорудами Законний представник відповідачів відзив на позовну заяву не подала. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Вказана справа №718/1999/20 за вищезазначеним позовом 28.09.2020 передана на розгляд судді Мінів О.І., згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а.с.15). 29.09.2020, на виконання вимог ст. 165 ЦПК України судом скеровано запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі. 07.10.2020 судом отримано інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідачів (а.с.16-19). Ухвалою судді Кіцманського районного суду Чернівецької області Мінів О.І. від 09.10.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 06 листопада 2020 року (а.с.20-21). 06.11.2020 року підготовче судове засідання не відбулося, у зв`язку з неявкою сторін по справі. Відповідача [PERSON] викликано через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет на 01.12.2020. (а.с. 26-27). Заходів щодо забезпечення доказів, забезпечення позову по справі не вживалося, зупинення і поновлення провадження не здійснювалося. В судове засідання позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце його проведення, не з`явилася, скерувала 06.11.2020 року до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечила проти винесення заочного рішення у справі. Відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в інтересах яких діє їхня мати [PERSON] , у судове засідання повторно не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.ст.128-131 ЦПК України. Представник Органу опіки і піклування Кіцманської РДА в судове засідання не прибула, скерувала суду заяву про заперечення щодо визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, враховуючи інтереси дітей, так як відсутні будь-які відомості, що діти будуть забезпечені рівнозначним житлом. Розглядати справу просили у їх відсутність. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України, про що судом постановлено відповідну ухвалу. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо, відповідно до положень Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, згідно копії свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 05.04.2001 року, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого за [ADDRESS] . (а. с. 7). Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18.09.2018 року №718/1512/18 [PERSON] , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні позовних вимог, щодо визнання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено (а.с. 8-9). Згідно довідки №631 від 21.07.2020 року та Акту обстеження соціально-побутових умов № б/н від 20.07.2020 року, виданого виконавчим комітетом Ставчанської сільської ради, Кіцманського району, Чернівецької області, відповідачі - неповнолітні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у житловому будинку [PERSON] ,по [ADDRESS] , однак фактично не проживають з 2017 року. (а.с.11,13). Як вбачається із довідки виданої Веренчанською сільською радою Заставнівського району Чернівецької області від 07.02.2019 року №77, [PERSON] , [INFO] проживає у с. Веренчанка. [PERSON] разом з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на даний час знаходяться за межами України (а.с.12). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, такої домовленості між позивачем та відповідачем не існувало. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд вказав також і на те, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка Суду. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Крім того,відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності позивачці - [PERSON] . Оскільки відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, не проживають у вказаному будинку більше року без поважних причин, підстава згідно якої останні отримали право користування (сервітут) відпала, так як на час розгляду справи судом діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають разом зі своєю матір`ю [PERSON] у с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, їхнє право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Саме такий висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що згідно наданих суду документів відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в господарстві позивача з 2017 року, не вчиняють жодних дій, спрямованих на утримання будинковолодіння, однак зареєстровані у ньому, а позивач згідно ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, та, на підставі частини другої статті 406 ЦК України, як власник має право вимагати припинення користування його майном, а тому суд знаходить, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, суду не надано жодного доказу того, що відповідачі відсутні та не проживають у будинку з поважних причин. Позивач не зазначає, про наявність будь-якої домовленості між ними чи укладеної угоди щодо користування будинком. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved