Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 травня 2016 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені частково, а саме: стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 9 284 (дев'ять тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 85 копійок, судовий збір в розмірі 171 (сто сімдесят одна) гривня 74 копійки. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» принесло апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги з таких підстав: - судом першої інстанції не було враховано, що останній платіж по кредиту у розмірі 50 гривень був здійснений відповідачкою 13 серпня 2013 року, а тому строк позовної давності спливає 13 серпня 2016 року. Відповідачка [PERSON] принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав: - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та\\або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, - звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначив на яку суму був виданий кредит, чи надавався овердрафт, чи була зміна у кредитному ліміті, коли виникла перша «прострочка» по кредиту, період заборгованості та як саме були нараховані штрафи по кредиту, - згідно із випискою по рахунку вбачається, що станом на 28 лютого 2015 року заборгованість за кредитом становить 11 682 гривні копійок, тоді як в розрахунку заборгованості зробленому позивачем є інша сума у розмірі 13 181 гривня 39 копійок. Вказані розбіжності не були усунуті судом першої інстанції, - судом першої інстанції не було враховано, що по справі було ухвалено заочне рішення, яке в подальшому було скасовано і за яким було стягнуто приблизно 1 000 гривень, - оскільки перша «прострочка» по кредиту виникла 25 жовтня 2008 року у розмірі 98 гривень 05 копійок, то строк позовної давності сплинув. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не з'явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені на їх адреси телефонограми, які зареєстровані в журналі телефонограм апеляційного суду. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню і рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення з таких підстав. Із матеріалів цивільної справи вбачається. 25 липня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у сумі 1 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на суму залишку заборгованості за кредитом. Через неналежне виконання своїх зобов*язань, станом на 28 лютого 2015 року у відповідачки виникла заборгованість у розмірі 13 181 гривня 39 копійок, яка складається із: 3 780 гривень 67 копійок - заборгованість за кредитом, 6 584 гривні 94 копійки - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 950 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів: 250 гривень - штраф (фіксована частина), 615 гривень 78 копійок - штраф (процентна складова). На час звернення до суду з вказаним позовом, відповідачка не виконала свої зобов*язання за договором. Відповідачка не заперечував проти того, що вона взяла кредит. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з липня 2008 року по квітень 2012 року, суд першої інстанції виходив із того що позивач пропустив строк позовної давності. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду із позовом в квітні 2015 року, тобто після спливу строку виконання зобов'язання (липень 2008 року) і відповідачка заявила в судовому засіданні клопотання про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові в цій частині. Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Із доданого позивачем розрахунку вбачається, що після липня 2008 року відповідачкою проводились платежі по кредиту: у жовтні 2008 року (220 гривень), в листопаді 2008 року (510 гривень), в листопаді 2008 року (510 гривень), в грудні 2008 року (150 гривень), в січні 2009 року (100 гривень), в березні 2009 року (100 гривень), в квітні 2009 року (100 гривень), в травні 2009 року (400 гривень), в липні 2009 року (50 гривень), в серпні 2009 року (250 гривень), в вересні 2009 року (150 гривень), в жовтні 2009 року (250 гривень), в листопаді 2009 року (942 гривні), в грудні 2009 року (650 гривень), в січні 2010 року (563 гривні), в березні 2010 року (786 гривень), в квітні 2010 року (850 гривень), в травні 2010 року (833 гривні), в червні 2010 року (1 000 гривень), в серпні 2010 року (150 гривень), в вересні 2010 року (1 030 гривень), в жовтні 2010 року (800 гривень), в листопаді 2010 року (120 гривень), в грудні 2010 року (250 гривень), в січні 2011 року (300 гривень), в лютому 2011 року (400 гривень), в березні 2011 року (200 гривень), в квітні 2011 року (150 гривень), в травні 2011 року (650 гривень), в серпні 2011 року (200 гривень), в січні 2011 року (350 гривень), в жовтні 2011 року (300 гривень), в листопаді 2011 року (100 гривень), в грудні 2011 року (260 гривень), в лютому 2012 року (300 гривень), в березні 2012 року (350 гривень), в квітні 2012 року (200 гривень), в червні 2012 року (250 гривень), в червні 2012 року (400 гривень), в липні 2012 року (110 гривень), в серпні 2012 року (300 гривень), в серпні 2012 року (400 гривень), в жовтні 2012 року (300 гривень), в листопаді 2012 року (150 гривень), в листопаді 2012 року (40 гривень), в грудні 2012 року (300 гривень), в січні 2013 року (300 гривень), в лютому 2013 року (200 гривень). Таким чином, останній платіж по кредитному договору відповідачкою було здійснено у лютому 2013 року. В квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом. Згідно із частиною 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частина 3 статті 264 ЦК України. Таким чином, діями позичальника було перервано перебіг позовної давності, який з урахуванням наведеного, почався заново, тобто позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції, помилково прийшов до висновку про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності з липня 2008 року по квітень 2012 року, оскільки в зазначений період і в подальшому до лютого 2013 року відповідачкою вносились платежі за кредитним договором, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права і у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі з вище приведених обставин. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову про стягнення заборгованості за період з липня 2008 року по лютий 2015 року. Вирішуючи питання про розмір заборгованості, яка повинна бути стягнута з відповідачки, апеляційний суд виходить із наступного. Позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором станом на 28 лютого 2015 року у розмірі 13 181 гривня 39 копійок, яка складається із: 3 780 гривень 67 копійок - заборгованість за кредитом, 6 584 гривні 94 копійки - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 950 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів: 250 гривень - штраф (фіксована частина), 615 гривень 78 копійок - штраф (процентна складова). Апеляційний суд погоджується із розрахунками позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 3 780 гривень 67 копійок - заборгованість за кредитом, 6 584 гривні 94 копійки - заборгованість по процентам за користування кредитом (а.с. 7-11). Вказаний розрахунок узгоджується із роздруківкою операцій, які здійснювались карткою відповідачки (а.с. 104-110). Що стосується позовних вимог банку про стягнення з відповідачки пені за період з січня 2013 року по лютий 2015 року у розмірі 1 950 гривень та штрафів у розмірі 865 гривень 78 копійок, то суд апеляційної інстанції виходить із наступного. Період нарахування пені необхідно розділити на дві частини: з січня 2013 року по 13 квітня 2014 року і з 14 квітня 2014 року по лютий 2015 року. Штраф також складається із двох складових: 500 гривень + 5% від розміру позову і 250 гривень фіксована частина. Відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідачка проживає у [ADDRESS]. Згідно із пунктом 11 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у якому вказаний населений пункт м. Красний Лиман. Оскільки складовою штрафу у розмірі 615 гривень 78 копійок є розмір позову, то у суду першої інстанції також не було правових підстав для стягнення штрафу у такому розмірі (п. 8.6 Умов) . В зв*язку з тим, що штраф у розмірі 250 гривень є фіксованим штрафом і не пов'язаний із основною сумою заборгованості, то вказаний штраф підлягає стягненню з відповідачки. Виходячи з наведеного, у позивача не було правових підстав для нарахування пені та штрафу у розміру 615 гривень 78 копійок за прострочення виконання зобов'язань з 14 квітня 2014 року, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вирішуючи питання щодо стягнення пені з січня 2013 року по квітень 2014 року апеляційним судом враховується те, що позивач звернувся із вказаним позовом у квітні 2015 року, а також вимоги статті 261 ЦК України згідно з якими перебіг спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Що стосується періоду нарахування пені з січня 2013 року по 13 квітня 2014 року, то вирішуючи питання щодо цих позовних вимог необхідно виходити із пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, згідно із яким до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позивач звернувся до суду з позовом 2 квітня 2015 року, тобто банк, враховуючи положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», має право на стягнення пені з 2 квітня по 13 квітня 2014 року включно. Розмір пені за цей період (12 днів) складає 379 гривень 92 копійки (950:30)х12= 379 гривень 92 копійки), яка підлягає стягненню з відповідачки. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач просив стягнути з відповідачки 13 181 гривню 39 копійок. Позовні вимоги були задоволені у розмірі 10 995 гривень 43 копійки, що складає 83.4% від розміру задоволених вимог. При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 243 гривні 60 копійок. 83.4% від цієї суми складає 203 гривні 16 копійок. При подачі апеляційної скарги позивачем було сплачено 267 гривень 96 копійок. 83.4% від цієї суми складає 233 гривні 47 копійок. Всього судові витрати, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, складають 426 (чотириста двадцять шість) гривень 47 копійок.

Outcome: partial