Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач у червні 2020 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивує тим, що сторони проживали у шлюбі, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 15.11.2017 було розірвано. Сторони справи є батьками [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу за усною домовленістю між сторонами спору син постійно проживав з матір`ю. Проте, з 02 березня 2020 року син [PERSON] проживає з позивачем, що сталось через те, що увечері цього дня позивач привіз сина після тренування за місцем мешкання відповідачки, залишивши його біля під`їзду. Проте через 10 хвилин зателефонував сусід і повідомив, що до нього звернувся [PERSON] за допомогою і надав йому слухавку, син зі сльозами та істерикою попросив батька приїхати і забрати його. Коли [PERSON] приїхав за сином, то останній повідомив, що стукав і дзвонив у двері, але мати двері не відчинила, тому він злякався, що буде довго чекати і пішов до сусідів аби зателефонувати позивачу (до цього [PERSON] 12 січня чекав поки мати відчинить двері близько двох годин). Позивач з сином піднялись до квартири, де мешкала відповідачка, почали стукати і дзвонити у двері, [PERSON] телефонував також по телефону, лише через 5-7 хвилин мати дитини відчинила двері, не змогла пояснити чому довго не відчиняла двері, від неї відчувався запах алкоголю. [PERSON] , схопивши батька, повідомив, що не хоче залишатись з матір`ю через те, що йому страшно, на що мати сказала синові: «Йди куди хочеш!», зачинила двері. З того часу [PERSON] постійно живе з позивачем, речі дитини, у тому числі ті, що необхідні для школи, відповідачка повернула лише 08.03.2020, через що [PERSON] звертався до соціальних служб. Спілкуванню сина з матір`ю позивач не перешкоджає, проте [PERSON] за час проживання сина з батьком не приходила до сина, спілкується з ним за допомогою телефону, погано відгукується про позивача у розмові з сином, чим його травмує. Мати зловживає спиртними напоями, самоусунулась від виховання сина. За час проживання [PERSON] з матір`ю він періодично приходив до школи не підготовлений, іноді запізнювався, мав знервований, роздратований стан, прибував до школи на таксі без супроводу дорослих. Натомість позивач опікується інтересами та потребами сина, займається вихованням, слідкує за його розвитком і здоров`ям, віддає всю свою увагу та турботу, велику увагу приділяє інтелектуальному розвитку дитини, читає книжки, розв`язує математичні завдання, грає у футбол. [PERSON] працює, має стабільний дохід, забезпечує дитину всім необхідним. Син росте у любові, йому створені найкращі умови, він має свою окрему кімнату, забезпечений всім необхідним для розвитку. У позивача з сином є психологічний контакт, прив`язаність один до одного, тому подальше проживання сина з позивачем буде відповідати найкращим інтересам дитини. Позивач звертався до органу опіки та піклування з метою отримання висновку стосовно місця проживання дитини, відповідачка на засідання Комісії не з`явилась. Орган опіки та піклування 21.05.2020 надав висновок про доцільність визначення місця проживання [PERSON] з батьком [PERSON] . Посилаючись на указані обставини, остаточно визначивши вимоги в уточненій позовній заяві (а.с.23-28) позивач просить суд:1) визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] з батьком [PERSON] ; 2) стягнути з [PERSON] аліменти на його користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . [INFO] , у розмірі 1/4 частини щомісячного доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду. Стислий виклад позиції відповідача Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з`явилася, позовну заяву отримала (а.с.89), відзив на позов не подала, надіслала дві заяви про відкладення судового розгляду у зв`язку із запровадженням карантину (а.с.136, 143). [PERSON] належним чином повідомлялася про час і місце судових засідань, судові повістки надсилались за повідомленою відповідачкою суду адресою проживання (а.с.165, 181), які не були вручені адресату через відсутність її за указаною адресою. [PERSON] відповідно до вимог статті 131 ЦПК України не повідомила суд про зміну місця проживання під час провадження у справі. Оскільки відповідачка не повідомила суд про причини неявки в засідання, така її процесуальна поведінка дає підстави суду вважати її неявку без поважних причин (частина 3 статті 131 ЦПК України). Стислий виклад позиції третьої особи Тростянецька районна державна адміністрація Сумської області надіслала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, як орган опіки та піклування подала висновок про доцільність проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком (а.с.117-132). Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до судового розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач 28 вересня 2020 року подав клопотання про виклик свідків, 01 грудня 2020 року подав клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що сторони 04.02.2012 року зареєстрували шлюб, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 15.11.2017 року, що набрало законної сили 05.12.2017 року, був розірваний (а.с.8). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , який на час розгляду справи досяг 8 років, є учнем 3 класу Тростянецької філії №1 І-ІІ ступенів закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 5 Тростянецької міської ради, позитивно характеризується (а.с.18, 123). Після розірвання шлюбу сторонами їх син [PERSON] постійно проживав з відповідачкою, а позивачу розпорядженням голови Тростянецької районної державної адміністрації від 22.06.2018 року №299-ОД за його заявою були призначені дні побачень з малолітній сином - три доби на тиждень за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] за попередньою домовленістю з матір`ю дитини [PERSON] (а.с.12). 02 березня 2020 року Комісією у складі представників Тростянецького районного центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді та старшого дільничного інспектора поліції було складено Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за змістом якого відвідування було проведено з метою з`ясування обставин того чому дитина не може потрапити додому, вимушена знаходитись у під`їзді. За змістом Акту під час відвідування [PERSON] була агресивно налаштована, ображала, розмовляла нецензурною лайкою, погрожувала, вороже ставилась до представників Центру та поліції, від неї був відчутний запах спиртного. Продуктивної розмови з жінкою не відбулось. При спілкуванні з сусідами членами Комісії було установлено, що випадки знаходження дитини у під`їзді та неможливість потрапити хлопчику до помешкання були неодноразово. В Акті члени Комісії дійшли висновку про необхідність тримати на контролі родину через підозру у загрозі життю і здоров`ю дитини (а.с.120). Починаючи з березня 2020 року [PERSON] проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актами обстеження матеріально-побутових вимог проживання [PERSON] від 16.03.2020, 14.05.2020 (а.с.121, 122). За змістом Актів позивач проживає з дружиною - [PERSON] , 1990 року народження, донькою - [PERSON] , 2019 року народження, сином - [PERSON] , 2012 року народження. Оселя, у якій проживає родина, складається з трьох кімнат та коридору загальною площею близько 64 квадратних мерти. У кімнатах прибрано, затишно, для дитини упорядковане спальне місце, стіл для занять, комп`ютер, шафа для особистих речей. Санітарно-побутові умови на належному рівні: чисто, затишно, охайно. Родина забезпечена продуктами харчування, овочами, фруктами. Хлопчик забезпечений одягом, взуттям, шкільним приладдям, отримує повноцінне калорійне харчування. З мачухою [PERSON] , у [PERSON] склалися дружні стосунки вони товаришують, разом виконують домашні завдання. Житловий будинок, в якому проживає позивач з родиною, належить на праві власності матері позивача [PERSON] (а.с.150-151). Викладені в указаних Актах Комісії у складі представників Тростянецького районного центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді та старшого дільничного інспектора поліції обставини та інші події, які пов`язані з припиненням проживання [PERSON] з матір`ю підтвердили допитані судом свідки. Так, позивач [PERSON] за його згодою був допитаний як свідок і підтвердив всі обставини, викладені у позовній заяві стосовно причин припинення проживання сина [PERSON] з матір`ю з 02 березня 2020 року, оскільки мати не відчинила дитині двері квартири після його повернення з тренування. Також позивач повідомив про те, що за час спільного проживання з відповідачкою у м.Тростянець почав помічати, що вона зловживає алкоголем, був випадок, коли вона залишила сина одного гуляти без догляду, а сама вживала алкогольні напої. Після розлучення, коли син став жити з матір`ю, від сусідів дізнався, що [PERSON] по 1,5 години чекає її у під`їзді, зі слів вчителя йому відомо, що син не завжди приходить до школи підготовлений, запізнюється. Відповідачка свого житла не має, орендувала квартиру, в якій проживала з сином, зі слів власника квартири позивачу відомо, що з вересня 2020 року вона не проживає у квартирі через те, що зловживала алкоголем, на неї скаржились сусіди. До 2020 року через неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачкою позивач неодноразово звертався до Служби у справах дітей, проводились засідання Комісії з питань захисту прав дітей, [PERSON] приходила на засідання, заперечувала проти заяв позивача, проте у 2020 року після того як син став жити з позивачем [PERSON] на засідання Комісії з питання визначення місця проживання дитини не з`явилась. Перешкод у спілкуванні з сином їй ніхто не чинить, на думку позивача вона сама усунулась від виховання сина. Свідок [PERSON] , яка позивачу доводиться кумою, суду показала, що як працівник районного центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді була у складі Комісії, що відвідувала відповідачку за місцем її мешкання 02 березня 2020 року, яка ображала членів Комісії, не впустила у квартиру, зачинилась, дитина відмовилась йти додому до матері. [PERSON] вказала, що знає [PERSON] з народження, за час проживання з матір`ю він був замкнутий, заляканий, після того як став жити з батьком він став радісним, відкритим. Свідок [PERSON] суду показала, що з вересня 2018 року перебуває у шлюбі з позивачем, який постійно піклувався і піклується про сина. З березня 2020 року [PERSON] став проживати з ним в родині. 02 березня [PERSON] приїхав наляканий, пригнічений, казав: «Не віддавайте мене їй». З сином позивача [PERSON] налагодила контакт, у них гарні взаємовідносини, він всім забезпечений. Мати спілкується з сином по телефону, до нього не приходила, передавала влітку полуницю сину, восени передала спортивний костюм, [PERSON] уникає розмов про мати, він на неї образився, у тому за те, що вона не привітала його на день народження у цьому році. За час проживання [PERSON] у них в родині його психоемоційний стан покращився, раніше він плакав від зауважень, він побоювався сказати, що йому щось не подобається, наразі він став більш спокійний, відкритий. Свідок [PERSON] є тіткою позивача, проживає по-сусідству і з народження знає [PERSON] . Після розлучення позивача та відповідачки [PERSON] часто брав [PERSON] до себе. У березні 2020 року у вечері її запросила дружина позивача до себе, в цей день [PERSON] був у них, був дуже наляканий і з того часу проживає з батьком. Хлопець став зовсім іншим, в будинку він має свою кімнату, всім забезпечений, ходить до школи, займається спортом, за цей час мати не приходила до місця проживання [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що є головою вуличного комітету по [ADDRESS] , проживає напроти житлового будинку позивача. Знає [PERSON] з народження, [PERSON] завжди про нього піклувався, він гарний батько, після розлучення з відповідачкою казав, що сина не залишить. Коли сторони були у шлюбі і спільно проживали, [PERSON] бачила відповідачку з ознаками сп`яніння поки позивач був на роботі. З березня 2020 року свідок бачить як [PERSON] став проживати з батьком, у нього гарні відносини у родині, батько йому все необхідне придбав, проводить з ним час, возить у школу, на тренування, [PERSON] розповідав [PERSON] , що йому добре у тата, розмов про маму уникає. Свідок [PERSON] суду показав, що відповідач [PERSON] орендувала належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] з 2018 по вересень 2020 року. Він за цей період відвідував її раз на 2-3 місяці, майже кожного разу від неї був відчутний запах алкоголю, іноді заходячи на кухню, бачив пляшку горілки на столі та один стакан, при цьому дитина була вдома, не завжди було прибрано, хоча власник попереджав про прихід. На [PERSON] скаржились сусіди через музику, п`янство. Через таку поведінку відповідачки, наявність значної заборгованості за комунальні платежі, пошкодження меблів, посуду, побутової техніки, [PERSON] не дозволив їй подальше проживання у квартирі. Свідок [PERSON] суду показала, що є класним керівником [PERSON] , який третій рік навчається в її класі. Під час проживання дитини з матір`ю протягом 1 та 2 класу відчувалось, що [PERSON] був заляканий, коли вчитель давала настанови, він починав плакати, болісно сприймав критику. Іноді він запізнювався на уроки без поважних причин, пояснюючи, що будив маму, але вона казала, що ще хоче спати, не завжди він був готовий до уроків, були випадки, коли хлопець приїздив до школи на таксі без супроводу матері. [PERSON] вказала, що одного разу її знайома, яка проживає у будинку, в якому мешкав [PERSON] з матір`ю, зателефонувала їй і повідомила, що [PERSON] тривалий час був сам біля під`їзду, не міг потрапити додому, тому вона забрала його до своєї квартири, намагалась зв`язатись з його матір`ю, яка через деякий час зайшла і забрала сина без будь-яких пояснень. Коли [PERSON] перейшов жити до тата, він став іншим: відкрився, перестав боятись, питає про все що йому не зрозуміло, нормально сприймає критику і зауваження, постійно готовий до уроків. Мати з вересня 2020 року приходила неодноразово до школи намагалась зустрітись з сином. Оскільки через карантин батьків у приміщення школи не впускають, [PERSON] телефонувала свідку, щоб побачити сина, остання повідомляла [PERSON] , що прийшла мама, але він відмовлявся до неї виходити. Декілька разів відповідачка підходила до сина, коли він виходив на вулицю на урок фізкультури, після чого [PERSON] повертався до класну з солодощами, спортивним костюмом. Відповідно до Висновку від 21.05.2020 року № 01-23/1536 орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Висновок мотивовано тим, що [PERSON] неодноразово звертався до соціальних служб стосовно неналежного виконання матір`ю [PERSON] своїх батьківських обов`язків, зловживання спиртними напоями, з приводу того, що вона не приділяє достатньо уваги сину, шкодить його психологічному здоров`ю. 02 березня 2020 Комісією представників соціальних служб та поліції було установлено перебування матері за місцем мешкання в нетверезому стані, вона була агресивно налаштована, [PERSON] виявив бажання поїхати до батька. З наданої навчальним закладом інформації було установлено, що обоє батьків приділяють увагу сину, у результаті проведеної роботи практичним психологом було рекомендовано забезпечити дитину довготривалою роботою із психологом через те, що він перебуває у напруженому стані, відчуває тривожність через розлучення батьків. Мати [PERSON] 20 травня 2020 року на засідання Комісії з питань захисту прав дитини Тростянецької районної державної адміністрації не з`явилась, електронною поштою надіслала заяву про заперечення визначення місця проживання дитини з батьком. Проте, взявши до уваги установлені обставини, факти неодноразово звернення батька до Служби у справах дітей стосовно неналежного догляду за сином з боку матері, ураховуючи надані [PERSON] документи, які характеризують його як порядну людину, турботливого батька, створені ним умови для сина, ураховуючи рішення Комісії з питань захисту прав дитини Тростянецької районної державної адміністрації від 20.05.2020 орган опіки та піклування вважав можливим визначити місцем проживання [PERSON] з батьком (а.с.13,119-132). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права І. При вирішенні спору суд керується положеннями Конституції України, Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Повертаючись до обставин цієї справи слід зазначити, що аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини, правових висновків Верховного Суду щодо застосування указаних норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства, реалізовано примат інтересів дитини понад усім. Досліджені судом докази та установлені на їх підставі обставини, які відповідно до вимог статті 12, 13, 81 ЦПК України не були спростовані відповідачкою, на переконання суду свідчать про обґрунтованість висновку органу опіки та піклування від 21.05.2020 року № 01-23/1536 та відповідність його якнайкращим інтересам сина сторін [PERSON] , виходячи з таких мотивів. Так, відповідно до вимог статті 161 Сімейного кодексу України суд бере до уваги ставлення сторін у справі до виконання своїх батьківських обов`язків. Дослідженими судом Актом Комісії у складі працівників соціальних служб та поліції від 02.03.2020, показаннями допитаних свідків підтверджується неналежне виконання відповідачкою свої батьківських обов`язків та допущення поведінки, яка ставила під загрозу здоров`я дитини та шкодила її розвиткові, що проявилось у тому, що мати 02 березня 2020 року не відчинила двері дитині, поводила себе агресивно, мала ознаки сп`яніння, допускала випадки необґрунтованого запізнення дитини до школи, неналежну її підготовку. Показання свідка [PERSON] , який є власником квартири, яку орендувала [PERSON] у період проживання з сином, також підтверджують незабезпечення матір`ю належних побутових умов проживання дитини і схильність матері до вживання алкогольних напоїв у присутності сина. Обстеженню 10 лютого 2020 року, 02 березня 2020 року Комісією у складі представника Центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді, Служби у справах дітей, поліції матеріально-побутових умов проживання відповідачки з сином за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] перешкоджала, не впустивши членів Комісії у квартири, які встановили від жінки запах алкоголю, що підтверджується Актами від 10 лютого 2020 року, 02 березня 2020 року (а.с.65, 120). Доказів неналежного виконання позивачем батьківських обов`язків щодо сина судом не установлено і таких доказів відповідачка та орган опіки і піклування суду не надали. Досліджені судом Акти обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача від 16.03.2020 та від 14.05.2020 та інші характеризуючи його особу документи підтверджують наявність у позивача у його володінні житла, в якому ним створені всі належні умови для проживання і гармонійного розвитку сина, наявність гарних відносин сина [PERSON] з другою дружиною позивача [PERSON] . Судом установлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем, здійснює діяльність у сфері права, має доходи, позитивно характеризується за місцем проживання, у період проживання дитини з матір`ю перераховував останній аліменти на утримання дитини, за період проживання сина з ним - придбавав йому одяг, взуття, зошити та інше канцелярське приладдя для школи, на день народження [PERSON] [INFO] оплатив його відвідування аквапарку «Джунглі» у м.Харків (а.с.15, 16, 96-99, 125-129). Установлені судом обставин, які мали місце 02.03.2020 року, і не спростовані відповідачкою, вказують на те, що зміна місця проживання дитини і перехід його жити до батька зумовлено не поведінкою позивача, спрямованою на позбавлення дитини материнської турботи, а винною поведінкою матері, яка знаходячись вдома, не відчинила двері дитині, яка самостійно в той день звернулась до батька і просила його забрати від матері. Отже, доказів примусового відібрання позивачем дитини від матері суду не надано, обставин перешкоджання позивачем [PERSON] спілкуватись з дитиною, брати участь у вихованні сина з березня 2020 року судом не установлено. Забираючи сина на його прохання до себе, [PERSON] керувався якнайкращими його інтересами. Доказів того, що [PERSON] зверталась до соціальних служб чи поліції з приводу неправомірних дій позивача, у тому числі перешкоджання їй брати участь у спілкуванні та вихованні дитини ні відповідачка, ні орган опіки та піклування суду не надали. В судовому засіданні у присутності практичного психолога [PERSON] , класного керівника [PERSON] та без присутності позивача за згодою дитини було проведено бесіду з малолітнім [PERSON] , який розповів, що з березня 2020 року живе з батьком, з «тьотьою» [PERSON] та сестрою [PERSON] , де йому дуже подобається, тому він і надалі бажає проживати з татом. [PERSON] повідомив, що не бажає повертатись до мами, на яку він ображений через те, що вона не впустила його додому і в минулому році не привітала його з днем народження, він не може їй цього пробачити. Вказав, що пам`ятає, коли він з нею жив, вона на нього кричала, коли він щось не розумів стосовно домашнього завдання, ображала поганими словами, натомість тато йому все спокійно пояснює і він все розуміє. [PERSON] вказав, що відчуває себе у повній безпеці поряд з батьком, який його захищає. Особиста прихильність [PERSON] до батька [PERSON] , наявність між ними емоційного зв`язку, сприйняття дитиною проживання поряд з батьком як безпечне, спокійне та стійке середовище, що не є неблагонадійним, крім досліджених судом письмових доказів, показань свідків, пояснень дитини також підтверджується довідкою про обстеження психоемоційного стану [PERSON] від 28.11.2020 року та поясненнями практичного психолога [PERSON] (а.с.145-149). Під час обстеження практичним психологом використовувались «Метод об`єктивного спостереження», «Метод клінічної бесіди з дитиною», «Метод дослідження продуктів діяльності» (проективні малюнкові тести «Моя сім`я», «Зачарована сім`я»). З бесіди з дитиною психолог [PERSON] установила, що значимими для дитини близькими особами є батько та його дружина [PERSON] . Під час бесіди про маму [PERSON] закрився, на питання «Чи хотів би, щоб мама була з тобою?» відреагував агресивно і тривожно, на пропозицію відповісти на питання «Що ти зараз відчуваєш? та обрати картки з відповідними емоціями, [PERSON] обрав «образа» та «агресія». На малюнках по темі «Моя сім`я» [PERSON] зобразив себе, батька, його дружину [PERSON] , сестричку та родину брата батька, постаті матері [PERSON] не малював. Аналізуючи поведінкові та емоційні реакції [PERSON] психолог [PERSON] прийшла до висновку, що хлопчик психологічно травмований негативними подіями, що системно відбувались у його житті та має актуальні переживання - образа та злість на маму. Під час проведення проективної методики «Зачарована сім`я» психолог дійшла висновку, що очевидно, що саме з постаттю батька [PERSON] асоціює безпечне середовище існування, а досвід спільного життя з мамою залишив глибокі, до кінця неусвідомлені переживання. При виконанні тесту «Палітра почуттів» [PERSON] малював емоції, аналіз результатів тесту вказує на те, що загальний емоційний стан дитини на час обстеження (листопад 2020 року) в кордоні норми, що є свідченням безпечного та сприятливого розвивального середовища. Покращення психоемоційного стану [PERSON] за період його проживання з позивачем підтвердили свідки [PERSON] (класний керівник), [PERSON] , [PERSON] . Крім того, за підсумками бесіди з дитиною у судовому засіданні практичний психолог [PERSON] вказала, що з батьком у [PERSON] існує сильний емоційний зв`язок, у нього до батька безумовна любов, він знаходить в ньому постійну підтримку і відчуття безпеки, впевнений у його здатності захистити сина від усього. На думку [PERSON] у відношенні до матері у [PERSON] домінує образа (невиправдане очікування) і страх повернення в минуле. Отже, виходячи з викладеного, установлення обставин, які вказують на негативний вплив способу життя відповідачки на сина у період їх спільного проживання, ураховуючи ставлення позивача до своїх батьківських обов`язків, його позитивні особисті якості, особисту прихильність [PERSON] до батька, наявність між ними сильного емоційного зв`язку, створення позивачем спокійного та стійкого середовища для проживання сина, яке самим [PERSON] сприймається як безпечне та надійне, суд дійшов висновку про те, що визначення місця проживання [PERSON] з позивачем відповідатиме його як найкращим інтересам. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та головне обов`язок піклуватись про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Відтак, позов в частині визначення місця проживання [PERSON] з позивачем є обґрунтованим і підлягає задоволенню. ІІ. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачки аліментів на утримання сина суд виходить з такого. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Виходячи з вимог частини першої-третьої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, за змістом указаної норми одержувач визначає спосіб стягнення аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 Сімейного кодексу України. Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Отже, з огляду на наведені норми, утримання дитини може здійснюватися за домовленістю між батьками дитини. За відсутності такої домовленості право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Оскільки [PERSON] проживає і за рішенням суду проживатиме разом з батьком [PERSON] зобов`язана брати участь в утриманні дитини шляхом сплати аліментів на користь позивача. Відповідачка не надала відзив із заперечення стосовно розміру аліментів, визначеного позивачем, доказів наявності у неї інших осіб на утриманні, незадовільного стану здоров`я остання суду не надала. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, є обґрунтованими, оскільки батьки несуть рівний обов`язок щодо утримання дитини до досягнення повноліття. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти підлягають стягненню з дня пред`явлення позивачем позову, тобто з 17.06.2020 року. На підставі пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання судового рішення у межах платежу за один місяць. За таких обставин, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. Висновки суду щодо розподілу судових витрат Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову судовий збір стягується з відповідача. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 840, 80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду за вимогу про визначення місця проживання дитини. Оскільки позивач за позовами про стягнення аліментів відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню 840,80 грн. судового збору, який мав бути сплачений позивачем при зверненні до суду з вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного та

Outcome: approved