Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (після перейменування - Акціонернео товариство Комерційний банк «ПриватБанк») 5 вересня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 11.05.2011 року в сумі 14 833 грн.37 коп., яка складається з: тіла кредиту в сумі 7897,00 грн.; відсотків за користування кредитом в сумі 3006,38 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 3405,50 грн., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн.; а також з штрафів, а саме: штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штрафу (відсоткова складова) в сумі 682,54 грн., з них 1608,11 грн. внесено коштів на погашення заборгованості з 01.06.2015 (дата зміни облікових правил банку. Також просить стягнути з відповідачки у відшкодування понесених витрат по оплаті судового збору 1378, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, відповідно до умов вказаного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав позивачці кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В порушення договірних зобов`язань відповідачка зобов`язання за вищевказаним договором не виконала, у зв`язку з чим у неї створилась заборгованість в зазначеній сумі станом на 22.06.2016. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 18 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено. Ухвалою суду від 19 квітня 2019 року за заявою відповідачки заочне рішення скасованою, справу призначено до розгляду в загальному порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 26 квітня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» докази ознайомлення [PERSON] з умовами кредитування під час укладання кредитного договору; детальний розрахунок пені, штрафних санкцій по кредитному договору б/н від 11.05.2011 із зазначенням формули розрахунку, періоду нарахування пені та штрафних санкцій, з посиланнями на умови кредитного договору, шрифтом, який можна прочитати (11-12 шрифт), з виведенням кожної цифри під зазначену формулу; письмові докази вручення [PERSON] пластикової картки із зазначенням дати дії картки/карток; письмові докази останнього зняття готівки [PERSON] та внесення коштів по спірному кредитному договору (банківські виписки, чеки, прибутково-касові ордери, тощо); карти розташування терміналів та банкоматів, через які [PERSON] здійснювала зняття готівки та погашення боргу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечувала. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та встановлені фактичні обставини, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. 11 травня 2011 року [PERSON] та ПАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до яких відповідачка отримала платіжну картку кредитка «Універсальна». У Анукеті-заяві і зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До вказаної Анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 22.06.2016 року в сумі 14 833 грн.37 коп., яка складається з: тіла кредиту в сумі 7897,00 грн.; відсотків за користування кредитом в сумі 3006,38 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 3405,50 грн., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн.; а також з штрафів, а саме: штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штрафу (відсоткова складова) в сумі 682,54 грн. Позивачем надана довідка про видачу відповідачці [PERSON] за кредитним договором № б/н, без зазначення дати, наступних карток (а.с.158 об.): -№ [NUMBER] від 15.02.2012, терміном дії до 12/15; -№ [NUMBER] від 13.05.2013, терміном дії до 05/17; -№ [NUMBER] від 26.06.2013, терміном дії до 03/16. Позивачем надана роздруківка руху коштів [PERSON] (а.с.144-152) на кредитних картках № [NUMBER] , № [NUMBER] , [NUMBER] [NUMBER] , [NUMBER]. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 11.05.2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як невід`ємні частини спірного договору. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Умовами та правилами та Довідкою ознайомилась відповідачка та погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розміру і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Довідку про умови кредитування у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила надання банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надана банком Довідка про умови кредитування та Умови та правила надання банківських послуг, на що є посилання в анкеті-заяві відповідачки про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зазначає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою Банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Суд приходить до висновку, що Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 травня 2011 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому правові підстави для стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитом в сумі 3006,38 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 3405,50 грн., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн.; а також з штрафів, а саме: штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штрафу (відсоткова складова) в сумі 682,54 грн., відсутні. Крім того, згідно з вказаним правовим висновком, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, останній має право відповідно до ст. 530 ЦК України вимагати повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. При вирішенні вимог щодо стягнення суми отриманого кредиту суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст.12,13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що судом встановлена протиправність нарахування банком відповідачеві процентів за користування кредитом, пеня та комісійні, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17, внесені на карткрові прахунки суми повинні були бути зараховані на погашення тіла кредиту. З роздруківки руху коштів на кредитних картках, наданої позивачем, вбачається, що на кредитні картки вносились грошові кошти на карткові рахунки, їй було нараховано комісійні, пеня, відсотки, штраф за прострочку кредиту, проводилось автоматичне списання процентів за користування кредитного ліміту за ставкою 2,5 %в, та за завищеною ставкою 3,6%., автоматично погашалась її заборгованість з інших карток, проводилось автоматичне погашення простроченої заборгованості з карток 51*40, 51*89. Враховуючи, що позивачем безпідставно, без узгодження з відповідачкою, проводилось нарахування та автоматичне списання коштів на погашення процентів, у тому числі у підвищеному розмірі, пені, штрафів, комісійних, а не на погашення заборгованості за отриманими коштами за кредитною карткою, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок заборговамності є необгрунтованпим, позивачем не надано достовірних доказів на підтвердження доводів щодо наявності заборгованості у відповідачки за тілом кредиту у вказаній сумі. Крім того, які саме кредитні картки було отримано відповідачкою, за якими утворилась заборговаеність, позивачем не доведено. Фотограіфія особи з карткою в руках, враховуючи, що номер кредитної картки неможливо визначити, не є достатнім доказом отримання відповідачкою кредитних карток, про стягнення заборгованості за якими заявлено позовні вимоги. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed