Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Яременко І.О. подав до суду позовну заяву до Жидачівської міської ради Львівської області (відповідачі), у якій просить визнати за позивачкою в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входили земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Бережницької сільської ради та житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами по [ADDRESS] , який фактично належав [PERSON] , оскільки вона була його забудовником. Однак право власності на будинок не реєструвалося, тому відсутні правовстановлюючі документи. Станом на 30.06.1990 житловий будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. [PERSON] була останнім членом колгоспного двору. На час смерті разом з нею проживали і були зареєстровані: син [PERSON] , дочка [PERSON] , онуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За життя 14.11.2013 мати склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачці по справі. Окрім позивачки, інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині не було. При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що належав померлій. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, та просить суд його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, ствердивши про розуміння наслідків визнання позову, передбачених ст. 206 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав до суду нотаріально завірену заяву про розгляд справи за його відсутності, визнання позову та відсутність заперечень проти його задоволення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду нотаріально завірену заяву про розгляд справи за її відсутності, визнання позову та відсутність заперечень проти його задоволення. Заяви, клопотання учасників справи. Представником позивача подано заяву про заміну відповідача його правонаступником (а.с.37), заяву про підтримання позовних вимог, долучення документів та призначення справи до розгляду по суті (а.с.46). Представником відповідача подано заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову (а.с.45). Третіми особами подано заяви про розгляд справи за їх відсутності та визнання позову (а.с.39, 40). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 25.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.31-32). Ухвалою підготовчого засідання від 06.04.2021 залучено до участі у справі правонаступника відповідача та відкладено підготовче засідання (а.с.41-42). Ухвалою підготовчого засідання від 02.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.48-50). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до свідоцтва про народження від 14.12.1987, [PERSON] народилася [INFO] і її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 18.07.1990 року. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище Николин, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18.07.1990 (а.с.10). [PERSON] та [PERSON] уклали Шлюб 15.08.1990. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 15.08.1990 (а.с.11). [PERSON] помер [INFO] у с. Рогізне Жидачівського району Львівської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 07.04.2009 (а.с.12). Згідно з рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 02.10.2012, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). 14.11.2013 [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Бережницької сільської ради, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом буде мати право своїй дочці [PERSON] (а.с.17). Відповідно до свідоцтва про шлюб від 07.11.2016, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.11.2016. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (а.с.14). [PERSON] померла [INFO] у м. Жидачів Львівської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 24.01.2020 (а.с.15). Згідно з довідкою Бережницької сільської ради №156 від 04.02.2020, житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої власності. Від імені [PERSON] було посвідчено заповіт 14.11.2013 №262. [PERSON] дійсно була зареєстрована та проживала в с. Рогізно до дня смерті [INFO] . На день смерті разом з нею були зареєстровані син [PERSON] , дочка [PERSON] , онуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.16). 07.05.2020 [PERSON] складено заяву про прийняття спадщини після смерті [INFO] її матері [PERSON] , яка посвідчена секретарем ВК Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області та зареєстрована в реєстрі за №38 (а.с.18). Довідкою Бережницької сільської ради №635 від 21.07.2020 встановлено, що [PERSON] була забудовником житлового будинку по [ADDRESS] . Будинок побудований у 1991 році. Для будівництва житлового будинку була виділена земельна ділянка розміром 0,16 га (а.с.20). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №61045519 від 23.07.2020, після смерті [PERSON] зареєстрована спадкова справа №66160518 (а.с.19). Як вбачається з технічного паспорта від 03.08.2020, в [ADDRESS] розташований житловий будинок «А-1» загальною площею 54,9 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., разом з господарськими будівлями і спорудами, а саме: літньою кухнею «Б», гаражем «В», погребом «Г», сараєм «Д», убиральнею «Е», воротами №1, огорожею №2, колодязем «к» (а.с.21-24). Постановою Жидачівської ДНК від 10.09.2020, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав померлій і є спадковим майном (а.с.25). Згідно з витягом з погосподарської книги с. Рогізно Жидачівського району Львівської області від 12.04.2021 №799, в житловому будинку в [ADDRESS] станом на 30.06.1990, який відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, [PERSON] була останнім членом колгоспного двору (а.с.47). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачки права на спадкування за законом після смерті матері і неможливістю реалізації цього права (належного юридичного оформлення у позасудовому порядку) через його невизнання нотаріусом, який відмовив у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР (даної - ЦК УРСР), Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Так, з введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Приписами частини 1 статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно з положеннями частини 1 статті 121 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Нормою частини 2 статті 122 ЦК УРСР визначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] регулюються нормами ЦК України. Так, відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з приписами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Нормою частини 1 статті 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з частиною 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Нормою статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Крім цього, суд зважає на роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого була [PERSON] . Станом на 30.06.1990 у цьому житловому будинку була зареєстрована та проживала лише вона. За життя [PERSON] 14.11.2013 зробила особисте розпорядження, склавши заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла дочці [PERSON] . З огляду на дату смерті спадкодавця [PERSON] ( [INFO] ) питання спадкування регулюється нормами ЦК України. Єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON] , яка висловила бажання прийняти спадщину, подавши у визначений законом строк відповідну заяву про це, тим самим вчинивши всі необхідні дії для прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] має законне право набути право власності на житловий будинок [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом, однак позбавлена можливості юридично оформити спадщину у визначений законом позасудовий спосіб, оскільки у цьому їй відмовлено уповноваженою особою (нотаріусом). Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на те, що особисте майнове право [PERSON] не визнається, відтак позивач має законні сподівання на судовий захист цього права в силу приписів статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим і звернулася до суду, тому суд, з огляду на обґрунтованість та підставність позову, вважає, що позов слід задовольнити повністю. На підставі статей 120, 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР, статей 392, 1216, 1218, 1223, 1233, 1235, 1236, 1268, 1269 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved