Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив встановити факт його проживання з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 05 серпня 2005 року; визнати за ним право власності на ? частину торгівельного павільйону площею 28 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS]; на ? частину торгівельного павільйону, що розташований за адресою [ADDRESS] на ? частину нежитлового приміщення, павільйону, площею 69,1 кв.м, що розташований по [ADDRESS]; на ? частину житлового будинку з господарчими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Обґрунтування позовних вимог зазначив, що з [PERSON] вони почали спільне проживання як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з квітня 1998 року. В інших шлюбах вони не перебували. З того часу у них був спільний сімейний бюджет, спільне господарство, спільна праця, за результатами якої вони набули у власність спільне майно. З початку вони жили в будинку дідуся та бабусі [PERSON] по [ADDRESS], потім переїхали у квартиру по [ADDRESS]. 23 жовтня 2003 року вони купили недобудований житловий будинок готовністю 41% та земельну ділянку площею 800 кв.м., розташовані за адресою [ADDRESS]. 05 серпня 2005 року вони з відповідачем уклали шлюб. Після закінчення будівництва вони переїхали жити до нього, а 26.12.2012 р. виконкомом Марганецької міської ради Дніпропетровської області на ім'я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на будинок. Також, за результатами спільної праці, та під час фактичних сімейних стосунків вони з відповідачем придбали: - торгівельний павільйон площею 28 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06 лютого 2001 року; - торгівельний павільйон, розташований за адресою [ADDRESS] в м.Марганці Дніпропетровської області, на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2005 р.; - нежитлове приміщення, павільйон, площею 69,1 кв.м, розташований по [ADDRESS]. На цей час між ним та відповідачем виник спір з приводу вищевказаного нерухомого майна, у зв'язку з чим він змушений звернутися до суду з позовом про поділ майна, що вважає спільною сумісною власністю подружжя. Усе вище вказане майно було придбано під час фактичних сімейних відносин з відповідачем, за їх спільні кошти. Оскільки при поділі торгового павільйону по [ADDRESS], а також для визначення часток позивача та відповідача на момент купівлі недобудованого будинку по [ADDRESS], готовністю 41%, правовідносини регулюються нормами Закону України «Про власність», які діяли на той час, вважає, що їх частки є рівними, так як дане майно було придбано за їх спільні з відповідачем кошти, які були зароблені в результаті його підприємницької діяльності разом з [PERSON], гроші продавцям за павільйон та будинок передавав особисто він, нерухомість оформлювали на ім'я [PERSON], оскільки вони були однією сім'єю, довіряли один одному. Вважає, що йому та відповідачу за законом належить ? частина спільного набутого майна. 14 грудня 2017 року позивач подав до суду заяву, в якій збільшив позовні вимоги до [PERSON] в частині визнання за ним право власності на ? частину земельної ділянки, площею 0,0024 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої по [ADDRESS] Дніпропетровської області, а також заявив вимоги, як до [PERSON], так і до [PERSON]. про визнання недійсними договорів дарування, укладених між [PERSON] та [PERSON]: договору дарування земельної ділянки площею 0,0024 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої по [ADDRESS] Дніпропетровської області (договір від 31 березня 2016 року); договору дарування торгівельного павільйону, площею 28 кв.м, розташованого по [ADDRESS] Дніпропетровської області (договір від 31 березня 2016 року); договору дарування торгівельного павільйону, розташованого за адресою [ADDRESS] в м.Марганці Дніпропетровської області на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0064 га, кадастровий номер [NUMBER] (договір від 08 лютого 2016 року); стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування даного позову позивач зазначив, що лише в судовому засіданні 27 вересня 2017 року йому стало відомо про укладення між відповідачами 08 лютого 2016 року договору дарування торгового павільйону по [ADDRESS] та укладенні між ними 31 березня 2016 року договорів дарування торгового павільйону та земельної ділянки по [ADDRESS]. Укладені відповідачами договори дарування є недійсними, оскільки обидва відповідача усвідомлювали, що зазначене майно є його з [PERSON] спільною сумісною власністю, проте, з метою порушення його прав співвласника, позбавлення його права на це майно, ухилення [PERSON] від майнової відповідальності та створення йому труднощів у вирішенні питання про визнання за ним права власності на половину його майна, уклали оспорювані договори. Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області ще 27 квітня 2017 року було розірвано шлюб між ним та [PERSON] Про це рішення йому стало відомо тільки в судовому засіданні 27 вересня 2017 року, коли відповідачем [PERSON] було долучено до справи копію даного рішення. Згідно рішення суду, [PERSON] ще у березні 2016 року звернулася до суду з позовом про розірвання укладеного з ним шлюбу. І саме в цей же період часу [PERSON] переоформила на [PERSON] вищевказане майно, що, на його думку, свідчить про спрямованість умислу [PERSON] на позбавлення його права на майно, яке є їх спільною сумісною власністю. Оскільки вищевказане майно є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю, однак було відчужене [PERSON] всупереч закону на користь своєї дочки, [PERSON], яка також була обізнаною про дані обставини, вважає оспорювані ним правочини недійсними. Тому звертається до суду за захистом свого порушеного права. Відповідачі позов не визнали і просили відмовити [PERSON] у його задоволенні. 26 лютого 2018 року представником відповідача-1 [PERSON] подано відзив на позов [PERSON], в якому він зазначає, що відповідно до ст.ст.57, 61 Сімейного кодексу України, ст.52 Цивільного кодексу України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до укладених правочинів щодо придбання та державної реєстрації права власності, власником майна, яке є предметом спору і не має правового режиму спільної сумісної власності подружжя, є [PERSON], тому він просить відмовити [PERSON] у позові. 24 квітня 2018 року представником [PERSON] подано до суду доповнення до відзиву, в якому зазначено, що сторона відповідача визнає позовні вимоги в частині визнання 59% житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] Однак, в подальшому сторона відповідача заявила, що позов [PERSON] не визнають в повному обсязі. Відповідач-2 [PERSON] 12 квітня 2018 року надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі. Позов не визнала. Заяви, клопотання 31 серпня 2017 року позивачем подано заяву про виклик свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 27 вересня 2017 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] заявлено клопотання про витребування в приватного нотаріуса Єрьоменко Р.П. доказів, яке задоволено ухвалою від 27 вересня 2017 року. Зустрічний позов не подавався. Інші процесуальні дії у справі. 1. Ухвалою від 07 липня 2017 року забезпечено позов [PERSON] шляхом проведення опису, накладення арешту та заборони відчуження спірного майна, належного [PERSON] 2. Ухвалою від 27 вересня 2017 року залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на ? частину майна, що є спільною сумісною власністю. 3. Ухвалою від 14 грудня 2017 року прийнято збільшення позовних вимог [PERSON], змінено статус [PERSON] в процесі, залучено її до участі у справі в якості співвідповідача, постановлено розгляд справи розпочати спочатку. 4. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК Українив новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Починаючи з 15 грудня 2017 року розгляд справи проводиться за правилами ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Мотивувальна частина рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін та допитавши свідків, суд встановив наступне. 1. Позивач [PERSON] в своїй позовній заяві та поясненнях, наданих під час судового розгляду, стверджує про те, що з [PERSON] він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1998 року. З того часу у них був спільний сімейний бюджет, спільне господарство, спільна праця, за результатами якої вони 28 жовтня 2003 року набули у власність спільне майно, зокрема, недобудований будинок готовністю 41% та земельну ділянку площею 800 кв.м за адресою [ADDRESS]. І лише 05 серпня 2005 року вони з відповідачем уклали шлюб. На підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] з квітня 1998 року [PERSON] посилався на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також на сімейні фотографії (т.1 72-74, 190-197). Відповідач [PERSON] заперечувала проти того. [PERSON] стверджувала, що вони з [PERSON] ніколи не жили як одна сім'я, не вели спільне господарство і спільну підприємницьку діяльність. Так, вони жили періодично як чоловік та жінка. Позивач приходив, коли йому заманеться, гроші, які заробляв, він витрачав на власні потреби. А потім з'ясувалося, що він довгий час жив ще й з іншою жінкою, від якої у нього народилася дитина. Також зазначила, що всі торгівельні павільйони, недобудований будинок по [ADDRESS] вона придбавала за власні кошти, які отримувала від підприємницької діяльності, брала кредити, отримувала аліменти від першого чоловіка. Відповідач ніяким чином їй не допомагав, а тому претендувати на майно, придбане нею, не має права. Допитана в якості свідка відповідач [PERSON] надала ідентичні показання і також заперечувала той факт, що вона, її матір [PERSON] та позивач були однією сім'єю. З метою з'ясування тих обставин, про які стверджували позивач і відповідачі, судом допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] познайомились в 1994 році і проживали разом до 2015 року, разом святкували всі свята та дні народження, купували меблі для дому, ходили у гості, вели разом підприємницьку діяльність. Між ними були дуже хороші відносини, вони повністю довіряли один одному. [PERSON] хоча і не називала [PERSON] татом, однак відносини між ними були шанобливі. Також, свідки повідомили, що кіоск по [ADDRESS] був придбаний за гроші [PERSON], які він отримав після поділу бізнесу і продажу оптової бази. Свідок [PERSON] розповів, що і недобудований будинок по [ADDRESS] теж купувався за гроші [PERSON] Відповідно ч.1 та ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Сімейний кодекс України (далі - СК України) визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Частиною 2 ст.21 СК України визначено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Верховний Суд в своїй постанові № 337-5266/1-ц від 25 січня 2018 року зазначає наступне: За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. На підставі пояснень сторін та показань свідків, з наданих позивачем копій фотографій, суд приходить до висновку, що має місце факт проживання [PERSON] з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з квітня 1998 року. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] в частині встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 05 серпня 2005 року. 2. Також, в ході судового розгляду суд з'ясував наступні обставини. Сторони уклали шлюб 05 серпня 2005 року. Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано за заявою [PERSON] В ході судового розгляду позовної заяви про розірвання шлюбу судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з жовтня 2015 року у зв'язку з психологічною несумісністю (т.1 а.с.94). Рішення набрало законної сили та не оскаржено відповідачем у визначеному законом порядку. Отже, сторони перебували в офіційному шлюбі з 05 серпня 2005 року по 27 квітня 2017 року. 3. Позивач [PERSON] заявляє свою вимогу на наступне майно, яке вважає спільною сумісною власністю: 1) на майно, придбане до 01 січня 2004 року, в період спільного проживання без реєстрації шлюбу: - на ? частину торгівельного павільйону площею 28 кв.м, що розташованого за адресою: [ADDRESS], та ? частину земельної ділянки, площею 0,0024 га, кадастровий номер [NUMBER], за тією ж адресою. Торгівельний павільйон та земельна ділянки були придбані відповідачем 06 лютого 2001 року; - на ? частину житлового будинку з господарчими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] Дніпропетровської області. Недобудований житловий будинок готовністю 41% був придбаний на ім'я [PERSON] 28 жовтня 2003 року; 2) на майно, придбане з 01 січня 2004 року до 05 серпня 2005 року, в період спільного проживання без реєстрації шлюбу: - на ? частину торгівельного павільойну, що розташований за адресою [ADDRESS] в м.Марганці Дніпропетровської області. Придбано [PERSON] 02 серпня 2005 року; 3) на майно, придбане під час шлюбу: - на ? частину нежитлового приміщення, павільйону, площею 69,1 кв.м, що розташований по [ADDRESS]. Придбано на ім'я [PERSON] 25 червня 2015 року. 3.1. Щодо майна, придбаного до 01 січня 2004 року, в період спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу. Як встановлено судом раніше, [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1998 року до 05 серпня 2005 року. В цей період, а саме 06 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу торговельного павільйону, цеглового, загальною площею 28,0 кв.м, який розташований на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.13, 55, т.2 а.с.23). 03 травня 2001 року [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку розміром 24,0 кв.м, яка розташована на землях Марганецької міської ради у м.Марганці Дніпропетровської області по [ADDRESS], надану для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (т.2 а.с.22). Згідно Державного акту на право власності на землю від 02 жовтня 2001 року приватному підприємцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2001 року № 1742 належить земельна ділянка по [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (т.2 а.с.25). Також, 28 жовтня 2003 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок, будівництво якого не закінчено, розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 800 кв.м. На цій земельній ділянці розташовані: недобудований житловий будинок готовністю 41% (т.1 а.с.10). Того ж дня, 28 жовтня 2003 року, [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку розміром 800 кв.м, що розташована в [ADDRESS], надану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т.1 а.с.11). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 грудня 2012 року вищевказаний житловий будинок по [ADDRESS] був зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради «Про надання згоди на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок» від 20 грудня 2012 року № 951 (т.1 а.с.12). В ході судового розгляду судом оглянуто фотографії недобудованого будинку по [ADDRESS], технічну документацію на житловий будинок, декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 15 серпня 2012 року (т.1 а.с.71, 76-81, 84-87, 181-189). Правові позиції щодо майна, придбаного до 01 січня 2004 року, в період спільного проживання без реєстрації шлюбу. В постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 зазначено, що відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВС «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 № 20. Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 закону «Про власність» вважається правильно застосованим. Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах ВС від 18.09.2013 №6-66цс13. 3.2. Щодо майна, придбаного з 01 січня 2004 року до 05 серпня 2005 року, в період спільного проживання без реєстрації шлюбу. 02 серпня 2005 року [PERSON] придбала у [PERSON] торгівельний павільйон, розміром загальної площі 30 кв.м, що знаходиться [ADDRESS] (т.2 а.с.24). Правові позиції щодо майна, придбаного з 01 січня 2004 року до 05 серпня 2005 року, в період спільного проживання без реєстрації шлюбу: Касаційний цивільний суд Верховного Суду в своїй постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц вказав на те, що відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тому при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Аналізуючи викладені вище правові позиції, суд приходить до висновків, що хоча спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, придбаного до 01 січня 2004 року та придбаного після 01 січня 2004 року, мають вирішуватися за різними правовими нормами, однак і в тому, і в іншому випадку суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. На підтвердження того, що спірне майно придбано за рахунок їх спільної праці, [PERSON] надав наступні докази: - витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 травня 2017 року [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець 21 березня 2001 року; вид діяльності «роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах продовольчими товарами»; припинено ним підприємницьку діяльність 19 січня 2015 року (т.1 а.с.66-67, 69-70). - свідоцтво про сплату єдиного податку від 26 грудня 2005 року, видане суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі [PERSON] для здійснення роздрібної торгівлі продтоварами по [ADDRESS] (т.2 а.с.40); - заяву про видачу дозволу на розміщення об'єкту торгівлі - відділу в магазині «Продукти» по [ADDRESS] від 14 березня 2006 року (т.2 а.с.42); - дозвіл для стаціонарного об'єкту торгівлі по [ADDRESS], № 0240 без підпису (т.2 а.с.39); - картку-погодження на торговий павільйон по [ADDRESS], згідно якої [PERSON] керував павільйоном у березні 2001 року (т.1 а.с.64). - протокол огляду і вилучення речей, документів від 10 вересня 2010 року, складений співробітником податкової поліції, згідно якого в торговому павільйоні за адресою [ADDRESS], здійснювалася реалізація горілки, яка має візуальні ознаки фальсифікації. Констатовано, що даний торговий павільйон належить ПП [PERSON] (т.2 а.с.38). Судом досліджено інші надані позивачем в якості доказів документи, які, на думку суду, не мають доказового значення: - звіт про споживання електроенергії «ПП [PERSON].» № 306, без дати - не містить інформативних даних (т.1 а.с.65); - дозвіл для стаціонарного об'єкту торгівлі по [ADDRESS], без дати, підпису, без зазначення особи, що його склала (т.2 а.с.43); - протокол прийняття застави від 23 квітня 2002 року, згідно якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.204 КК України (т.1 а.с.68). Також, позивач посилався на показання свідків, які, будучі допитані судом в ході судового розгляду, показали, що [PERSON] вклав гроші в купівлю недобудованого будинку по [ADDRESS], кіоску по [ADDRESS], і здійснював підприємницьку діяльність в тому кіоску: закуповував і поставляв товар. Відповідач [PERSON] заперечувала той факт, що спірне майно придбано за спільні кошти та внаслідок спільної праці. Пояснила, що вона придбавала майно лише за свої кошти, а саме за ті, що отримала від підприємницької діяльності, від продажу належного особисто їй майна, за рахунок аліментів та за кредитні кошти. На підтвердження цих обставин [PERSON] надала наступні докази. - договір купівлі-продажу від 29 серпня 1997 року, згідно якого [PERSON] продала квартиру [ADDRESS], належну їй та її неповнолітній донці [PERSON] на підставі свідоцтва про власність на житло, виданого державним органом приватизації ЖЕО м.Марганця від 11 серпня 1997 року (т.1 а.с.110); - договір купівлі-продажу від 22 жовтня 2008 року, згдіно якого [PERSON] продала квартиру [ADDRESS], яка належала їй на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Єрьоменко Р.П. 27 червня 1997 року (т.1 а.с.109). - свідоцтво про державну реєстрацію [PERSON] як фізичної особи-підприємця 08 лютого 2001 року (т.2 а.с.26); - інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого [PERSON] зареєстрована як ФОП 08 лютого 2001 року; види діяльності «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами» (т.2 а.с.17-19); - витяг з реєстру платників єдиного податку від 22 лютого 2018 року, згідно якого [PERSON] перейшла на спрощену систему оподаткування з 01 квітня 217 року і здійснює підприємницьку діяльність в [ADDRESS] (т.1 а.с.167). - довідку Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області про те, що [PERSON] перебуває на обліку в Марганецькому відділенні Нікопольської ОДПІ, та про суму отриманих нею доходів протягом 2001-2015 років (т.1 а.с.171-172). - архівні довідки Муніципальної казенної установи «Муніципальний архів» м.Усольє-Сибірське Іркутської області Російської Федерації від 12 вересня 2017 року про те, що із заробітної плати [PERSON] утримувалися аліменти протягом квітня 2001 - вересень 2000 років (т.1 а.с.173, 174). - довідку АТ КБ «ПриватБанк» про отримання [PERSON] в банку кредитів (т.2 а.с.20), а саме: - за договором від 04 лютого 2003 року отримано 3000 USD під заставу побутової техніки, торгового павільйону; - за договором від 17 вересня 2004 року отримано 5000 USD під заставу товару в обороті, побутової техніки; - за договором від 21 липня 2005 року отримано 5800 USD під заставу побутової техніки, товару в обороті, торгового павільйону - картку обліку стаціонарного об'єкту торгівлі № 0193 від 20 січня 2006 року, що керування торговим павільйоном «Магніт», м.Марганець, [ADDRESS], здійснює [PERSON] (т.2 а.с.21). Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що з наданих позивачем доказів не вбачається та обставина, що він та [PERSON] придбавали спірне майно за спільні кошти або внаслідок спільної з [PERSON] праці чи за рахунок власних коштів. Самих лише показань свідків, на думку Касаційного цивільного суду Верховного суду, для цього недостатньо. Суд вважає не доведеним, що [PERSON] з [PERSON] вели під час спільного проживання без реєстрації шлюбу спільне господарство, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування, приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п., тобто, позивач не довів, що вони створили повноцінну сім'ю в розумінні ст.3 СК України, і що спільне проживання в період з квітня 1998 року по 05 серпня 2005 року призвело до виникнення між ним і [PERSON] прав та обов'язків подружжя, що стало б підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. 3.3. Щодо майна, придбаного під час шлюбу. 25 червня 2015 року [PERSON] придбала у [PERSON] нежитлове приміщення, павільйон, що розташований в [ADDRESS] (т.2 а.с.27). 18 травня 2016 року між Марганецькою міською радою в особі міського голови [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про передачу останній у строкове платне користування земельної ділянки з метою обслуговування нежитлового приміщення павільйону, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.168-170). Правові позиції щодо майна, придбаного під час шлюбу. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.235 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на наведені положення діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріальну правову презумпцію). Відповідно до п.24 Постанови № 11 не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Пунктом 29 Постанови № 11 визначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Разом з тим, Верховний Суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року № 6-21цс15 висловив правову позицію, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) уважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таку ж позицію Верховний Суд України виклав в постанові № 6-1109цс15. Як встановлено судом, [PERSON] придбала павільйон по [ADDRESS], 25 червня 2015 року, тобто в період шлюбу. [PERSON] припинив підприємницьку діяльність 19 січня 2015 року, і суду позивачем не надано доказів того, що він отримував будь-який регулярний дохід в період з 19 січня 2015 року по 25 червня 2015 року , і що торговий павільйон по [ADDRESS] придбано за рахунок спільних з [PERSON] коштів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів своє право на ? частину майна, придбаного в період спільного проживання без реєстрації шлюбу, та на майно, придбане під час шлюбу, а саме, на ? частину торгівельного павільйону по [ADDRESS], в м.Марганець, земельної ділянки, площею 0,0024 га, за тією ж адресою, торгівельного павільойну по [ADDRESS], торгівельного павільйону по [ADDRESS], а також недобудованого будинку з господарчими спорудами по [ADDRESS] Дніпропетровської області, придбаного в стані готовності на 41%. Суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] в частині визнання за ним права власності на ? частину 59% житлового будинку з господарчими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] в м.Марганець Дніпропетровської області, оскільки [PERSON] хоча і придбала недобудований будинок готовністю 41% 28 жовтня 2003 року, тобто до укладення шлюбу з [PERSON], однак декларація про готовність об'єкта до експлуатації була складена 15 серпня 2012 року, і житловий будинок по [ADDRESS] був зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] лише 26 грудня 2012 року на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради «Про надання згоди на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок» від 20 грудня 2012 року № 951. Тобто, сторони добудовували будинок, перебуваючи в шлюбі, і в даному випадку діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Тому позивач звільняється від доведення цієї обставини. Відповідач же, хоча і заперечувала проти того, що будинок добудовувався за спільні кошти та за рахунок спільної праці, однак не довела цього. Так як вимоги [PERSON] до [PERSON] пов'язані із задоволенням чи відмовою у задоволенні його позовних вимог на ? частину спірного майна, і суд вважає необґрунтованими вимоги позивача на ? частину земельної ділянки по [ADDRESS], торговельних павільйонів по [ADDRESS] та [ADDRESS], у зв'язку з цим позов в частині визнання недійсними договорів дарування, укладених між [PERSON] та [PERSON], задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на доводи позивача, заперечення відповідача, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та про відмову в задоволенні вимог до [PERSON] Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з платіжних доручень про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем за подачу позову до [PERSON], складає 3225 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial