Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У квітні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Мілоан». В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами укладено Договір відповідно до якого ним було отримано позику, однак позивач вважає його недійсним, оскільки ТОВ «Міолан» надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладання договору за допомогою інформаційно - телекомінукаційної системи, проте, зазначає, що не підписував даний договір. Зазначає, що в порушення вимог ч. 2, 3 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору відповідач не надав йому відомості, які потрібні клієнту для укладення кредитного договору і в такий спосіб був введений в оману при отриманні кредитних послуг, зокрема відповідач приховав інформацію про реальну річну ставку та загальну вартість кредиту. Факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб встановлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії Договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача. Відповідачем було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено письмово всю необхідну інформацію щодо умов Договору. Відповідач скористався тим, що йому, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань,необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного Договору і він введений в оману при отриманні кредитних послуг, а Відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Позивач стверджує, що відповідачем введено його в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та йому не зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що позивач погодився на укладання зазначеного договору. Також при укладенні договору порушено принцип рівності сторін, так як йому запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Розмір нарахованих відсотків, за кредитним договором, укладеним між позивачем та відповідачем значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Посилаючись на порушення своїх прав, як споживача фінансових послуг відповідача, позивач просить суд визнати Кредитний договір №258011 від 13 жовтня 2020 року, укладений між позивачем та ТОВ «Міолан», недійсним. Позиція відповідача щодо заявлених позовних вимог 27 липня 2021 року від в.о. генерального директора ТОВ «Мілоан» - С.І. Коршикова до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що докази переказу на картковий рахунок відповідача суми коштів додані до матеріалів справи. Укладаючи кредитний договір, відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили визначені ст.ст. 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію» дії. Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, після чого кредитний договір було розміщено у особистому кабінеті відповідача, якому було перераховано кошти. Всі документи знаходяться в особистому кабінеті позичальника, з якими він ознайомлений на момент укладення договору, погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами кредитного договору. Паспортні дані відповідача мітяться у кредитному договорі, тому ідентифікація клієнта проведена належним чином. Використання персональних даних позивача передбачено Законом України «Про захист персональних даних». Позивач сам надав персональну інформації, без якої укладання Кредитного договору було б неможливим, зокрема номер мобільного телефону, адресу електронного ящика, серію та номер паспорту, РНОКПП, номер банківської картки, строк дії банківської картки. Просить відмовити у задоволенні позову. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом із позовною заявою направив клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Також, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в.о. генерального директора ТОВ «Мілоан» С.І. Коршиков у судове засідання також не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи по суті направив заяву про розгляд справи за відсутності представника товариства. Обставини справи, що встановлені судом Установлено, що ТОВ «Міолан» є фінансовою компанією, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг щодо надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК №176 від 14 липня 2016 року та Ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, згідно Розпорядження №2843 від 10 листопада 2016 року. Отже, ТОВ «Міолан» здійснює свою діяльність відповідно до діючого законодавства України, а щодо укладення електронних правочинів відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». 13 жовтня 2020 року між ТОВ «Міолан» та [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором укладено Кредитний договір №2583011, відповідно до умов якого (п. 1.2, п.1.3, п.1.4, п.1.52, п. 1.5.3), [PERSON] отримав кредит в сумі 8000,00 грн., строком дії на 30 днів, термін повернення кредиту 12.11.2020, проценти за користування кредитом: 4080, 00 грн., які нараховуються за ставкою 1.70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. За договором позикодавець зобов`язується на умовах та у строк, визначених договором надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) в сумі 8000 грн. строком на 30 днів з 13 жовтня 2020 року, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 12 листопада 2020 року. (п. 1.1. 1.2. 1.4). Сукупна вартість кредиту складає 13\~600,00 грн. у грошовому виразі та включає в себе складові. Відповідно до п.6.2 кредитного договору № 2583011 від 13.10.2020 року, розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладання кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього Кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (СМС) на мобільний телефон Позичальника, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно- цифрову послідовність) для підписання цього Кредитного договору / електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладання (акцепту). Електронне повідомлення може бути відправлено позичальником через сайт Товариства, мобільний додаток або СМС- повідомленням з мобільного телефонного номеру позичальника на номер [NUMBER] . Після укладання цей Кредитний договір розміщується в особистому кабінеті Позичальника. Уклавши кредитний договір № 2583011 від 13.10.2020 року, позивач засвідчив згоду з умовами кредитного договору, підтвердив свої права та обов`язки за ним, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та, що всі умови договору йому цілком зрозумілі, в підтвердження чого виконав усі вимоги ( пункт 6.3 Кредитного договору). Відповідно до п.6.4. Договору, укладення Товариством кредитного договору з Позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом Позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п.6.5 Кредитного договору). Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Згідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 230\~ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Згідно зі статтями 11, 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом статті 230\~ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Таким чином судом встановлено, що ТОВ «Міолан» є фінансовою компанією, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг щодо надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК №176 від 14.07.2016 року та Ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. Далі на офіційному сайті ТОВ «Міолан» розміщено публічну пропозицію (оферту), а також сам Договір та Правила, в яких зазначена вся повна інформація щодо умов укладення кредитного договору, а саме визначено: порядок укладення договору та надання фінансового кредиту; предмет та строк дії Договору; права і обов`язки сторін; порядок нарахування процентів за користування кредитом та механізм повернення кредиту; продовження строку користування кредитом (пролонгація); реструктуризація договору; відповідальність сторін; внесення змін і доповнень. Суд вважає, що під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживача фінансової послуги, на отримання кредиту не порушено чи обмежено його права на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. Позивач мав можливість відмовитися від наданої відповідачем послуги та скористатися послугами інших банків. Принципів нерівності сторін у Кредитному договорі не встановлено та права позичальника на одержання перед укладенням Кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування не обмежено, а відтак судом не встановлено порушень прав споживача в розумінні ст.\~21\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» при укладанні Кредитного договору. Тому суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення його в оману при укладенні Кредитного договору, а відтак відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним з вказаних підстав. Далі, позивач стверджував, щодо порушення відповідачем при укладенні оспорюваного правочину Закону України «Про електронну комерцію», а саме про відсутність електронного підпису на договорі. У статтях 3, 6, 203, 626, 627, 628\~ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів, як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). При цьому вказано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно ч.1 ст.\~5\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ЗУ «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету Кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Стаття 652\~ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639\~ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що позивач в момент реєстрації на Сайті відповідача створив свій особистий кабінет, який є сукупністю захищених cтopiнок та який забезпечував позивачу повну взаємодію з відповідачем, постійний доступ до інформації та документів, необхідних для укладення/виконання Договору. Правилами надання фінансових кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «Міолан» які діяли на момент укладення Договору та є його невід`ємною частиною, встановлювався порядок укладення Кредитного Договору між позивачем та відповідачем, відповідно до якого позивач на сайті відповідача, здійснив заповнення Заявки на отримання Кредиту, вказав всi дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення; заявка подавалася позивачем через Особистий кабінет; відповідач проінформував позивача про прийняте рішення щодо видачі Кредиту смс - повідомлення на телефонний номер. Таким чином, в момент коли [PERSON] заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, він автоматично прийняла пропозицію (оферту) відповідача та приєдналася до умов публічного договору щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів. Крім того, клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі - «електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором, як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта. При оформленні кредитного договору сторони домовилися, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, Законом України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що саме Договором оферти визначається технологія (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони. Саме у Договорі оферти відповідача чітко визначено, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже, враховуючи те, що позивач ініціював укладення такого договору, оформивши Заявку на сайті ТОВ «Міолан», підписавши Договір з використанням аналогового підпису, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини. Також суд вважає, що доводи позивача, стосовно неправильності нарахування процентів, пені, їх розміру відповідачем не є предметом даного спору і самостійною підставою визнання правочину недійсним. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт Товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету Кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд приходить до висновку, що укладення Кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до Закону України\~«Про електронну\~комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ст.\~80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу наявності підстав для визнання Кредитного договору №2583011 від 13 жовтня 2020 року недійсним, оскільки враховуючи специфіку укладення електронного правочину, та той факт, що ініціатива його укладення була саме від позивача, який мав доступ до відкритої та повної інформації, розміщеної на офіційному сайті відповідача у відкритому доступі для невизначеного кола осіб. Наведене вище узгоджується із правовими висновками, які виклав Верховний Суд у Постанові від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19), у Постанові від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203ск20) та у Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 (провадження №61-9071св20), які є обов`язковими для виконання, оскільки відповідно ч. 5 ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~та статус\~суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Суд вважає, що доводи позивача щодо не узгодження сторонами істотних умов Кредитного договору ґрунтуються виключно на припущеннях позивача і спростовуються самим змістом Договору, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed