Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 16.03.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Вказує, що він пропрацював з 08.06.1983 по 15.01.1993 на підприємстві відповідача АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». 09.03.1992, під час виконання робіт, з ним трапився нещасний випадок на виробництві, намагаючись закріпити склад по 1 шляху після розчеплення з групою 11 вагонів був тяжко травмований, а саме ліва рука потрапила під колесо вагона і її було ампутувано. Внаслідок завданої травми, він був вимушений проходити курс лікування в міській лікарні №7, який тривав з 09.03.1992 по 23.04.1992. Довідкою МСЕК від 10.06.1992, йому при первинному огляді було встановлено 60 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. У зв`язку з отриманою травмою, він не може працювати по господарству, обслуговувати себе. Також зазначає, що моральна шкода, яка йому заподіяна, полягає фізичному в болю та стражданнях, які він зазнав безпосередньо як під час травмування, так і в період лікування, та і які він на даний час переносить, оскільки він став безпорадним, він не може виконувати практично ніяких фізичних навантажень, змушений просити на допомогу. Крім того, після травми його життя зазнало суттєвих змін, все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані, тому просить стягнути з відповідача 200 000 грн. моральної шкоди. Стислий виклад заперечень відповідача. 21.05.2021 представник відповідача АТ «Українська залізниця» надала відзив на позовну заяву. Вказує, що в Цивільному кодексі УРСР 1963 року на час встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а саме станом на 13.03.1992 були відсутні норми щодо відшкодування моральної шкоди. Крім того, зазначає про застосування строку позовної давності, оскільки нещасний випадок стався у 1992 році, а до суду звернувся у 2021 році, тобто пропустив строк позовної давності. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Соломатіна О.О. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просить в позову відмовити на підставах викладених відзив на позовну заяву. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Дудікова А.В. від 12.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.08.2021, у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Дудікова А.В. цивільну справу №215/1661/21 було розподілено для розгляду судді Камбул М.О. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 11-00 год. 28.09.2021. 28.09.2021 справу знято з розгляду до 12-30 год. 21.10.2021, у зв`язку з зайнятістю судді в іншому процесі. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що позивач [PERSON] з 08.06.1983 по 15.01.1993 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7-9). Відповідно до Акту Форми Н-1 про нещасний випадок від 13.03.1992, 09.03.1992 приблизно о 2 год. ночі локомотиво-складальна бригада отримала команду від ДСП на розформування складу вивантаження на I шляху. Перша група складалася із ІІ вагонів. Підтягнувши весь склад до сигналу, укладач відчепив ІІ вагонів, а помічник закріплював, що залишилися 14 вагонів гальмівним черевиком (під 2 візок). Не переконавшись в закріпленні групи вагонів, укладач дав команду на виїзд з ІІ вагонами за сигнал М28. Помічник упорядника [PERSON] при укладанні черевика зачепився за дріт, який звисав з вагона, отримав удар прийшовшими в рух вагонами і впав. В результаті був травмований (а.с. 10-11). Довідкою МСЕК від 10.06.1992 позивачу при первинному огляді безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, за висновком якої він потребує: санаторно-курортного лікування, протезування (а.с. 12-13). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. З матеріалів справи вбачається, що 09.03.1992 приблизно о 2 год. ночі локомотиво-складальна бригада отримала команду від ДСП на розформування складу вивантаження на I шляху. Перша група складалася із ІІ вагонів. Підтягнувши весь склад до сигналу, укладач відчепив ІІ вагонів, а помічник закріплював, що залишилися 14 вагонів гальмівним черевиком (під 2 візок). Не переконавшись в закріпленні групи вагонів, укладач дав команду на виїзд з ІІ вагонами за сигнал М28. Помічник упорядника [PERSON] при укладанні черевика зачепився за дріт, який звисав з вагона, отримав удар прийшовшими в рух вагонами і впав. В результаті був травмований, що підтверджується Актом Форми Н-1 про нещасний випадок від 13.03.1992 ( а.с.11-12). Довідкою МСЕК від 10.06.1992 позивачу при первинному огляді на безстроковий термін встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, за висновком якої він потребує: санаторно-курортного лікування, протезування (а.с. 12-13). Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями,№ 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними удію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкодив цих випадках,та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності,тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 10.06.1992. Тобто, зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, яка, станом на червень 1992 року, не передбачала права потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24.12.1999 набрала чинності з 13.01.2000. До набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 № 492, 13.06.1995р №410, 2.10.1995 №777, 10.01.1996 №34), тобто також після спричинення позивачу шкоди. Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року. Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992, набрав чинності 01.01.1993. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку. Відповідно до ч.1 та 2ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовую цивільну відповідальність особи. Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі і ст. 237-1 КЗпП України, не можуть бути застосовані до спірних відносин, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі і позовні вимоги. Аналізуючи викладені норми права та враховуючи, що події, які стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце у 1992 році, та не потягнули за собою виникнення у [PERSON] цивільного права на відшкодування моральної шкоди, оскільки законодавство, що діяло на момент настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності, не містило положень щодо права потерпілої особи на відшкодування моральної шкоди, тому суд вважає, що у позові слід відмовити. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки [PERSON] при подачі даного позову був звільнений від сплати судового збору, у задоволенні позову відмовлено, тому слід судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі ст.43, 58 Конституції України, ст.5 ЦК України,

Outcome: dismissed