Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Рішенням Дружківського міського суду від 27 листопада 2015 року позов [PERSON] задоволено частково, а саме: визнано за кожною із сторін право власності на ? частину будинку, розташованого по вул. Чкалова, 108 в м. Дружківці Донецької області та здійснено поділ спільного рухомого майна подружжя із стягненням з відповідача на користь позивачки суми у двісті гривень, як різницю вартості розподіленого майна, а також стягнення судового збору у розмірі 243,60 гривень. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до апеляційного суду Донецької області із апеляційною скаргою, в якій зазначив, що будинок купувався ними для молодшого сина і при укладанні договору купівлі-продажу ? частку його вартості сплачував саме син, крім цього 26 листопада 2015 року сином було подано позовну заяву до обох батьків про визнання за ним права власності на частку будинку і поділ спірного будинку. Також вказав, що він є інвалідом другої групи, а тому звільнений від сплати судового збору, який з нього було стягнуто за рішенням суду. Просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в визнанні права власності на ? частку вказаного будинку [PERSON] відмовити, а також вчинити поділ спільного майна подружжя в рівних частках без сплати будь-яких компенсацій та звільнити його від сплати судового збору. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги в частині звільнення відповідача від сплати судового збору, в решті доводів апеляційної скарги просила відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник до судового засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування Вивчаючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне. Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Частиною 3 статті 368 Цивільного Кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 Цивільного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з частиною 1 ст. 355 Цивільного Кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 61 Сімейного Кодексу України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ст.ст. 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ст. 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1970року по липень 2015 року. В період шлюбу за спільні сумісні кошти сторони придбали рухоме майно, згідно переліку, визначеному у позові, загальною вартістю 8400 грн., що сторонами не оспорювалося, яке знаходиться у відповідача за адресою: м. Дружківка, вул. Космонавтів, 6/102. Оскільки сторони не домовилися про порядок поділу цього майна, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про його поділ в натурі із стягненням з відповідача на користь позивача 200грн. грошової компенсації частки у спільному майні, оскільки в рівних частках не є можливим поділити майно, що цілком відповідає інтересам сторін та нормам матеріального права. Також судом першої інстанції встановлено, що під час шлюбу позивач та відповідач придбали нерухоме майно у вигляді будинку, який розташований по вул. Чкалова, 108 м. Дружківка, вартість якого згідно договору купівлі - продажу складає 20657грн (а.с. 9, 32-34). Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що будинок є спільним майном подружжя [PERSON], а тому вважається що частки цього майна є рівними і тому можуть бути розподілені між сторонами у рівних долях. Факт того, що спірний будинок належить ще й сину подружжя [PERSON], оскільки той при його покупці витрачав на придбання власні кошти у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, ці обставини перевірялись судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. Доводи апеляційних скарг були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки суду вони не спростовують. Однак не можна погодитися з висновком суду в частині стягнення з [PERSON] судового збору в розмірі 243,60 грн. на користь позивача, відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, оскільки відповідач надав до суду копію пенсійного посвідчення, що він є інвалідом 2-ї групи. Суд першої інстанції, приймаючи рішення по справі на вказані вимоги закону уваги не звернув, тому судова колегія вважає, що рішення Дружківського міського суду Донецької області в частині стягнення з [PERSON] судового збору, підлягає скасуванню.

Outcome: partial