Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 29.05.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків у розмірі 118 075 грн. Вказує, що він пропрацював з 25.01.1982 по 29.05.2000 на посаді електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування в кар`єрі ВАТ «ПівнГЗК» (правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК»), виконував роботи, які характеризувались перевищенням граничного допустимого рівня шкідливих факторів виробничого середовища. 18.04.2000 йому було встановлено професійні захворювання: пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст. ЛН першо-другої ст.; гіпертонічна хвороба ІІ ст. Крім того, по факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 28.04.2000, в якому вказано, що позивач, працюючи протягом 18 років 3 місяців на підприємстві відповідача електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування в кар`єрі, виконував роботи, які характеризувались запиленістю повітря, а саме: пил - вміст SіО2=2,2 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3. Також, актом від 29.06.2000 складеного уповноваженими представниками ВАТ «ПівнГЗК» та ВАТ «ЦГЗК», встановлено ступінь вини відповідача в ушкодження здоров`я [PERSON] - 70,74%. Довідкою МСЕК від 05.06.2000, йому первинно було встановлено 25% втрати професійної працездатності, та при повторному огляді 06.02.2007 безстроково встановлено 25% втрати професійної працездатності по пиловому бронхіті. За висновком МСЕК він потребує медикаментозне лікування, ВМП. У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача, просить стягнути з ПрАТ 118 075 грн. моральної шкоди. Стислий виклад заперечень відповідача. 01.07.2020 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву. Вказує, що позивач працював на ПрАТ «ПівнГЗК» з 25.01.1982 по 29.05.2000, тобто 18 років 4 місяці. До цього позивач ще майже 7,5 років працював у шкідливих умовах праці на ПрАТ «ЦГЗК». Вперше позивачу було встановлено стійку втрату професійної працездатності висновком від 05.06.2000. На момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди спірні правовідносини регулювались: ст. 456 ЦК Української РСР, ст.ст. 173, 237-1 КЗпАП, ст.ст. 11-13 Закону України від 14.10.1992 №2694 «Про охорону праці», «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993 №472. Отже, всі вищенаведені законодавчі норми, які регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення, не встановлюють порядку відшкодування моральної шкоди, натомість містять посилання на те, що такий порядок визначається законодавством. Таким нормативним актом є «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджені постановою КМУ від 23.06.1993 №472. Згідно з Указом Президента України від 25.09.1996 складав 17 грн. Як зазначено в п.5 підр.1 р.ХХ «Перехідні положення» ПК України, у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн. Таким чином, максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно з чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, не може перевищувати 2550 грн. Крім того, пропустив строк позовної давності, та у своїй позовній заяві не наводить жодної поважної причини пропуску строку позовної давності та не просить суд поновити його. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача Доценко Т.Ю. в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, в якій в задоволені позовних вимог просить відмовити та провести розгляд справи за її відсутністю. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-30 год. 23.06.2020, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 23.06.2020 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 10-00 год. 27.07.2020, за клопотанням представника відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням в Україні карантину, через спалах у світі короновірусу. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] в проміжок часу з 25.01.1982 по 29.05.2000 працював у ПрАТ «ПівнГЗК», за спеціальністю: електрослюсар черговий та з ремонту устаткування в кар`єрі на ПрАТ «ПівнГЗК», загальний стаж роботи позивача 36 років 07 місяців, з них: 18 років 3 місяці за професією, та 26 років в умовах впливу шкідливих факторів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 43-59). 28.04.2000 актом розслідування хронічного професійного захворювання встановлено наявність у позивача професійного захворювання: пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст. ЛН першо-другої ст.; гіпертонічна хвороба ІІ ст., що також підтверджується медичними довідками, епікризами та виписками (а.с. 11-12, 15-42). Відповідно до п. п. 15, 16, 17 Акту розслідування, причиною виникнення хронічного професійного захворювання від 28 квітня 2000 року, позивач, працюючи протягом 07 років 3 місяців машиністом тепловоза на ЦГЗК, та працюючи протягом 18 років 3 місяців на підприємстві ПівнГЗК електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування в кар`єрі, підпадав під дію на організм пилу, концентрація якого перевищувала ГДК, а саме: пил - вміст SіО2=2,2 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3. З метою ліквідації і запобігання виникненню хронічного професійного захворювання пропонується начальнику Первомайського кар`єру - своєчасно проводити заміну застарілого обладнання та планово-попереджувальні роботи, проводити контроль за дотриманням режиму праці і відпочинку працівникам цеху, начальнику ГТЦ-1 УТА - своєчасно здійснювати зрошування вибоїв, презавантажувальних майданчиків та автодоріг у кар`єрі. Встановлено, що не виконувався раніше ДЕСТ 12.1003-83 (а.с. 11-12). Відповідно до акту від 29.06.2000 складеного уповноваженими представниками ВАТ «ПівнГЗК» та ВАТ «ЦГЗК», встановлено ступінь вини в ушкодження здоров`я [PERSON] : ВАТ «ПівнГЗК» - 70,74%, ВАТ «ЦГЗК» - 29,26% (а.с. 13). Довідками МСЕК від 05.06.2000 позивачу при первинному огляді встановлено 25 % втрати професійної працездатності, та при повторному огляді 06.02.2007 безстроково встановлено 25 % втрати професійної працездатності по пиловому бронхіті, за висновком якого він потребує медикаментозне лікування, ВМП (а.с. 7-10). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави, що передбачено ст.3 Конституції України. Частиною 4 статті 43, та частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 р. № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 05.06.2000, у зв`язку з професійним захворюванням, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд вважає необхідним до вказаних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (з наступними змінами). У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст.440-1ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом, тому доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду є безпідставними. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14,№ 6-188цс14та №6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі, станом на час розгляду справи, становить 4723 грн.. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.04.2000, як вказувалось раніше, підставою для встановлення професійного захворювання [PERSON] послужило те, що позивач пропрацював 18 років 03 місяці на підприємстві відповідача в умовах впливу на організм пилу на ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с. 11-13), показники яких перевищували гранично допустимий рівень, а саме: пил - вміст SіО2=2,2 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3. Встановлено ступінь вини в ушкодження здоров`я [PERSON] : ВАТ «ПівнГЗК»- 70,74%, ВАТ «ЦГЗК» - 29,26%, та рекомендовано згідно п. 17 акту від 28.04.2000, начальнику Первомайського кар`єру - своєчасно проводити заміну застарілого обладнання та планово-попереджувальні роботи, проводити контроль за дотриманням режиму праці і відпочинку працівникам цеху, начальнику ГТЦ-1 УТА - своєчасно здійснювати зрошування вибоїв, презавантажувальних майданчиків та автодоріг у кар`єрі. Так, матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення потерпілому [PERSON] в результаті отриманого на виробництві професійного захворювання, моральної шкоди. Згідно роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує тривалість роботи позивача на кожному із підприємств зі шкідливими умовами праці, а саме, що позивач працював на підприємстві відповідача понад 18 років в умовах впливу шкідливих факторів, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності 25 %, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування, також враховує профмаршрут позивача на ПрАТ «ЦГЗК» з шкідливими умовами праці, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому суд вважає необхідним, при частковому задоволенні позову, слід стягнути з відповідача судовий збір в сумі 840,80 грн. на користь держави. На підставі ст.43 Конституції України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial