Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивачка) подала до суду позов до [PERSON] (відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2\~000,00 грн щомісячно, починаючи з часу подачі заяви і до досягнення дочкою повноліття. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликалася на те, що від спільного проживання в шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням суду від 23.01.2015 шлюб між ними розірвано. Відповідач не цікавиться дочкою, не займається її вихованням, не надає жодної допомоги на її утримання, чим ухиляється від виконання покладеного на нього обов`язку. Належний рівень життя дитині вона одна не може забезпечити, а добровільно про сплату аліментів домовитися з відповідачем не вдалося. Відповідач 03.05.2019 подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.20), в обґрунтування якого покликаючись на те, що відповідно до статті 182 СК України він зобов`язаний оплачувати аліменти на утримання дочки в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, який складає 2\~027,00 грн, тобто розмір аліментів повинен бути не меншим 1\~013,00 грн. У нього є друга офіційна дружина, з якою вони очікують народження дитини, у зв`язку з чим збільшаться його видатки. У нього немає значних доходів. Він легально працює за кордоном і сплачує значні податки, на найм житла, на компослуги, на харчування. Ним добровільно сплачується за кожний місяць передбачена законом сума 1000,00 грн аліментів позивачці, коли він приїжджає в Україну за минулий період перебування на заробітках. Крім цього, він купує для доньки за кордоном і в Україні одяг, взуття, шкільне приладдя та інші речі на прохання доньки. За наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів можуть виникнути перешкоди в регулярному приїзді в Україну для оплати зазначених сум на дитину і черговому виїзді за кордон на заробітки через заборону перетину кордону. Вважає позовну заяву безпідставною. Позивачка 08.05.2019 подала до суду позовну заяву (уточнену) про стягнення аліментів на утримання дитини (а.с.16), за змістом якої вона є заявою про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що відповідач їздить на заробітки за межі України і його середньомісячний заробіток становить 20 тис грн., тому вважає за необхідне збільшити позовні вимог і щомісячно стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3\~500,00 грн, до досягнення нею повноліття. Крім цього, 08.05.2019 нею подано до суду відповідь на відзив, в обґрунтування якого покликаючись на те, що покликання відповідача на наявність у нього другої офіційної дружини, з якою вони чекають дитину, є голослівним і не підтверджена жодними документами. Покликання у відзиві на те, що він сам купує для доньки одяг, взуття, шкільне приладдя та інші речі не відповідають дійсності. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю, зазначила, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання доньки у визначеній нею сумі, оскільки легально працює за кордоном, тому просить суд позов задовольнити. Представник позивачки позов підтримав повністю та просить суд його задовольнити. Відповідач позов визнав частково, пояснив, що він дійсно офіційно працює у республіці Польща, однак на даний час повернувся в Україну у зв`язку з відсутністю роботи. У нього є інша сім`я і вони з дружиною очікують на дитину, у зв`язку з чим несе додаткові витрати і, в подальшому, вони збільшаться. Він щомісяця надавав кошти на дитину по 1\~000,00 грн, купував одяг, відтак свій обов`язок виконував. Він і надалі цей обов`язок як батько виконуватиме, однак згідний сплачувати аліменти на дитину у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто приблизно 1\~150,00 грн. Заяви, клопотання учасників справи. Відповідачем подано заяву про долучення доказів (а.с.58). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 27.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.54-55). Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано та є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 23.01.2015 та свідоцтвом про народження від 26.03.2008 (а.с.3, 6). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Ходорівської міської ради №168 від 19.03.2019 [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та перебуває на її утриманні (а.с.5). [PERSON] перебуває з 24.12.2016 у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що свідчить відповідне свідоцтво про шлюб (а.с.21). Наявні в матеріалах справи квитанції (чеки) підтверджують здійснення поповнення картки ПриватБанк, АТ Ощадбанк, поповнення рахунку у Київстар, купівлю сережок та черевиків (а.с.46-50, 61-66). З протоколу ультразвукового обстеження вагітних (18-21 тиж) від 07.09.2020 вбачається, що [PERSON] , 1989р.н., перебуває у стані вагітності (а.с.59). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем (батьком) обов`язку щодо утримання своєї дитини до досягнення нею повноліття. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Конституції України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини. Так, утримання дитини до досягнення нею повноліття є обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України та стаття 180 СК України). Відповідно до положень частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Нормою частини 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з приписами частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Крім цього, суд враховує норми статей 8, 11, 12 ЗУ «Про охорону дитинства» (26 квітня 2001 року № 2402-III), які передбачають право дітей на достатній життєвий рівень, рівність батьків у правах та обов`язках щодо дитини та права, обов`язки і відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Зважаючи на положення частини 2 статті 10 ЦПК України суд також враховує норми статей 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, відповідно до яких в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання та виховання дитини покладено на обох батьків і вони в рівній мірі зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, зважаючи на те, що донька сторін проживає разом з матір`ю [PERSON] , а відповідач [PERSON] є її батьком і на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, тому суд доходить переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки [PERSON] . Суд зауважує, що право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Відтак, з огляду на вибір позивачкою способу стягнення аліментів у твердій грошовій сумі суд надає оцінку обґрунтованості визначеної позивачкою суми аліментів 3\~500,00 грн. Надаючи оцінку аргументам позивачки суд зауважує, що її покликання про розмір середньомісячного заробітку відповідача близько 20 тис грн не підтверджені жодними фактичними даними. Крім цього, такі твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні з боку відповідача, відтак суд вважає їх припущеннями, на яких не може ґрунтуватися доказування. Доказів, які б свідчили про матеріальний стан відповідача і давали б суду підстави дійти висновку про спроможність відповідача сплачувати аліменти у визначеній позивачем сумі суду не надано та судом не здобуто. Надаючи оцінку аргументам відповідача суд зауважує, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину є законодавчо встановленим орієнтиром найнижчої межі розміру аліментів. І відповідач, з огляду на відсутність добровільної згоди між сторонами щодо порядку реалізації ним обов`язку утримання доньки [PERSON] , зобов`язаний утримувати її у спосіб, визначений позивачкою шляхом сплати аліментів. Однак суд зазначає, що визначення розміру аліментів у разі подання відповідної позовної заяви є дискрецією суду і такий визначається судом з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин (зокрема і з врахуванням обставин, передбачених статтею 182 СК України). Покликання відповідача на наявність у нього іншої сім`ї дружини та очікування дитини, на переконання суду, не є обставинами, які впливають, на даний час, на визначення розміру аліментів у розумінні закону. Відповідачем не надано жодного доказу того, які доходи він отримує та які витрати несе, зокрема і на іншу сім`ю. З наявних у матеріалах справи квитанцій (чеків) не вбачається, на користь кого перераховувалися відповідні суми коштів та кому придбавалися речі, і сторона позивача не підтвердила отримання таких, а відповідачем не доведено у судовому засіданні визначеними процесуальним законом засобами доказування перерахування грошових коштів та купівлі речей саме своїй доньці [PERSON] , відтак суд вважає ці докази неналежними і не враховує їх при прийнятті рішення. У судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач [PERSON] офіційно працює за кордоном, а саме: у Республіці Польща, однак він відмовився повідомити суду суму його середньомісячного доходу, а також не навів жодних доказів витрат, на які він покликався. Також, у судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили про незадовільний стан здоров`я відповідача. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, зважаючи на встановлений законом мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину та беручи до уваги приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що на утримання та виховання доньки [PERSON] , створення для неї такого рівня життя, який був би достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку необхідно стягнути з батька дитини [PERSON] аліменти у сумі 2\~200,00 грн щомісячно, відтак позов слід задовольнити частково. З огляду на вимоги статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі ставки, яка була встановлена ЗУ «Про судовий збір» на час подання позову. На підставі статей 150, 180-182, 184 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial