Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Мові Хелс» про поновлення на роботі. Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, серед іншого, судом не вирішено питання про судові витрати. Позивач, посилаючись на ч. 9 ст. 141 ЦПК України, просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн., оскільки спір виник у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків з працівником та видачі трудової книжки. Відповідач своєю чергою просив стягнути з позивача судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 72000 грн., а також витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи та підготовки до її розгляду, серед яких вартість проживання - 7856,44 грн., 6689,20 грн. добових та 11390,75 грн. вартості пально-мастильних матеріалів, витрачених на проїзд від м. Києва до м. Маріуполя. Представник позивача просив зменшити витрати на оплату професійної правничої допомоги, посилаючись на те, що відповідач до закінчення судових дебатів не подав докази здійснених судових витрат, а розмір вартості послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою. Просив також взяти до уваги майновий стан позивача, який наразі не має доходів, має на утриманні двох малолітніх дітей, і не має можливості нести тягар завищених судових витрат. Ухвалюючи за цими вимогами додаткове рішення, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 141 ЦПК України). Позивач [PERSON] вважає, що затримка з боку відповідача щодо проведення з ним розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки є порушенням законодавства та призвела до виникнення спору. У цьому зв`язку суд зазначає, що спір у цій справі виник з приводу законності звільнення Дворцевого, а не через затримку розрахунку та видачі трудової книжки, що за наслідками розгляду справи та задоволення основної вимоги могло бути підставою застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст. ст. 117, 235 КЗпП України. Рішенням суду від 06 квітня 2021 року встановлено законність звільнення [PERSON] за прогул, а тому відсутні підстави вважати, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача. Вирішуючи заяву відповідача в частині стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (надалі - Закон) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Твердження представника позивача про те, що відповідач до закінчення судових дебатів не подав докази здійснених судових витрат спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких представник відповідача у відзиві зазначив орієнтований розрахунок суми судових витрат, які планує понести. Водночас, суд вважає слушними інші доводи представника позивача, оскільки розглянута справа не може вважатись складною з огляду на предмет спору та кількість сторін процесу, обсяг необхідних для об`єктивного вирішення спору доказів, збір яких не потребував витрачання адвокатом значного часу, а вирішення спору щодо законності звільнення одного з працівників крупної компанії не могло вплинути на репутацію товариства. Незважаючи на встановлення судом законності звільнення позивача та здійснення останнім прогулу, несправедливим було б покладання на людину, яка позбавлена заробітку, тягаря відшкодування значних судових витрат. Право на звернення до суду за захистом гарантовано державою, а тому покладення на вразливу сторону спору тягаря відшкодування вартості послуг адвоката, обраних відповідачем, не є справедливим. При цьому суд бере до уваги, що розмір гонорару адвокату визначається за погодженням з клієнтом, а сторона є вільною у виборі адвоката, проте не може погодитися з тим, що сума в 72000 грн. є обґрунтованою та відповідає принципам справедливості, розумності й співмірності. Враховуючи наведені обставини, зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником відповідача розмір професійної правничої допомоги завищеним, та зменшує його до 20000 грн. Щодо витрат на проживання, добових та витрат на пально-мастильні матеріали суд зазначає наступне. Цивільний процесуальний кодекс в редакції, що була чинною до 15 грудня 2017 року, дійсно передбачав сплату стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові, добових (у разі переїзду до іншого населеного пункту), та відносив до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, витрати сторін та їх представників, які пов`язані з явкою до суду. Проте, відповідно до норм ЦПК (в редакції на час розгляду справи) добові не входять до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи, як не входять і витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також з наймом житла. В частині 1 статті 138 ЦПК України законодавець сформулював однозначну норму, якою витрати, що пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, поклав на сторони. Телеологічна сутність зазначеної норми в її системному зв`язку з іншими нормами процесуального закону вказує на те, що такий вид витрат сторони несуть самостійно, на свій розсуд обираючи форми участі в судовому засіданні (особисто або в режимі відеоконференції), подачі до суду документів (особисто, через представника, поштою або електронними засобами зв`язку). Крім того, стаття 133 ЦПК України містить перелік судових витрат, до складу якого витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників не входять. Не можна віднести такі витрати й до тих, що пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витратами, про які йдеться в п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України можуть бути визнані такі, що пов`язані з отриманням висновку спеціаліста до подання позову (підготовка справи до розгляду); направлення адвокатських запитів з метою отримання відомостей, що мають значення для справи; вчинення інших дій з метою отримання доказів в межах підготовки справи до розгляду тощо. Таким чином, за наявності альтернативних способів участі сторін в судовому провадженні, що не поступаються ефективністю особистій присутності в приміщенні суду, розташованому в іншому населеному пункті, було б несправедливим покладати на іншу сторону, навіть у разі її процесуальної поразки, такого виду витрат. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати (ч. 2 ст. 138 ЦПК України). Проте, таких вимог представником відповідача не заявлялось.

Outcome: partial