Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Рішенням Київського районного суду міста Донецька 13 червня 2014 року в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] - відмовлено. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову посилався на те, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог : вона не довела суду, що вона є спадкоємцем першої черги, яка саме спадщина відкрилася після смерті [PERSON], яка частка на думку позивача, належить їй в порядку спадкування за законом, які перешкоди виникли у позивача виконати постанову нотаріуса, тобто надати всі необхідні документи та отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності у порядку спадкування, яким саме чином відповідач порушив права позивача. Суд не виключає, що позивач [PERSON] є спадкоємцем на спадок, який відкрився після смерті [PERSON], але в порушення вимог ст. 60, 131 ЦПК України, позивач не надала суду жодного доказу в підтвердження своїх позовних вимог, не довела суду: що вона є спадкоємцем першої черги; яка спадщина відкрилася після смерті [PERSON], яка частка спадщини, на думку позивача, повинна належати їй в порядку успадкування за законом; які перешкоди виникли у позивача виконати постанову нотаріуса, тобто надати усі необхідні документи та отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності у порядку успадкування; яким саме чином відповідач порушив права позивача. За таких обставин суд відмовляє позивачу в задоволені позову за його недоведеністю. З вказаним рішенням позивачка не погодилась та подала апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до апеляційного суду Донецької області. Відповідно до ст. 292 ЦПК України сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним оскільки неповно встановлено обставини справи, які мають значення для вирішення справи. Всі необхідні документи на підтвердження її позовних вимог утримуються відповідачем [PERSON], який не надав їх до суду не зважаючи на те, що вона 28 березня 2014 року подала заяву про забезпечення доказів, а саме витребування документів у відповідача. Не зважаючи на це, суд не прийняв ухвалу з цього питання, оскільки така заява не була розглянута судом. Вона заявляла клопотання про виклик та допит в суді свідків, але суд таких свідків не викликав, чим порушено норми ст. 160 ЦПК України щодо забеспечення учасникам цивільного процесу у здійсненні їх процесуальних прав. Суд посилався на те, що відповідач не порушує її прав , не перешкоджає збиранню документів, проте суд не з»ясував у відповідача з яких причин він утримує у себе правовстановлюючі документи. У тому випадку, коли відповідач не заперечує надати необхідні документи, чому суд відповідно до ст. 175 ЦПК України не ухвалив рішення про укладення мирової угоди, а у тому випадку коли відповідач визнає право спільної сумісної власності з її дочкою [PERSON], чому суд не ухвалив рішення у зв»язку з визнанням позову відповідачем. Просила переглянути рішення Київського районного суду м. Донецька від 13 червня 2014 року, скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги. Апелянт повідомлена належним чином - телефонограмою, яку отримала 14 серпня 2014 року особисто, про час та місце розгляду справи в судове засідання не з»явилася. Відповідач [PERSON] заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, учасника судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 13.03.2014 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Донецька із позовом до [PERSON] про визнання двокімнатної квартири, що розташована у [ADDRESS] спільною сумісною власністю померлої [INFO] [PERSON], та відповідача [PERSON], які з 1983 року перебували у зареєстрованому шлюбі; визнати за померлою [PERSON] право власності на частку вказаної квартири; визнати за позивачем [PERSON]. яка є матір»ю померлої та відповідно спадкоємцем першої черги право власності на 1/4 частку вказаної квартири в порядку спадкування після [PERSON], а за [PERSON] відповідно право власності на цю квартиру у розмірі ? частки. Окрім того, позивач зазначила, що звернулася із заявою до Шостої Донецької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом. Проте, 21.11.2013 року нотаріусом у видачі їй свідоцтва про право на частку у спадщині було відмовлено з посиланням на те, що вона не надала необхідних обов*язкових документів для оформлення свідоцтва. Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачем було надано копію технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу зазначеної квартири та копію свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про народження [PERSON] та шлюб. Як убачається зі свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 10 січня 1986 року Калінінським відділом РАГС м. Донецька, актовий запис № 20. Згідно договору-купівлі продажу від 05 березня 2007 року № 3327, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] купив двокімнатну квартиру [ADDRESS]. З 28 серпня 2008 року позивачка [PERSON], 1937 року народження, яка з 11 грудня 2013 року є інвалідом 1 групи, зареєстрована у квартирі [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого Сталінським бюро ЗАГС 24 березня 1960 року. актовий запис № 646 позивачка [PERSON] є матір»ю [PERSON], тобто відповідно до положень ст.1261 ЦК України. спадкоємцем першої черги. [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, виданим на підставі актового запису № 608, у ВРАЦС Київського РУЮ у м. Донецьку. Відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України, майно,набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу ). В апеляційному суді [PERSON] не заперечував що квартира [ADDRESS] придбана з шлюбі із [PERSON] Таким чином, зазначена квартира є об»єктом спільної сумісної власності. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить ім на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, частиною 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частині 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна. що ж об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, квартира [ADDRESS], придбана у 2007 році на ім »я [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно частині 2 ст. 372 ЦК України у випадку поділу майна, яке перебуває в спільній сумісній власності, передбачається, що частки співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними. Тобто, [PERSON] за життя мало належати ? частина зазначеної квартири. Визнання права власності на частку в майні за померлою особою суперечить вимогам ст.3 ЦПК, статей 27-31 ЦПК, так як судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв»язку зі смертю не мають процесуальної правоздатності та дієздатності. З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає можливим визначити, що частка померлої [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила ? частину. Таким чином, ? частина вищезазначеної квартири входить до складу спадщини після смерті [PERSON]. [PERSON], як спадкоємець першої черги, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру, просила визнати за нею право власності на спадкову квартиру у розмірі ? частки. Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Донецької державної нотаріальної контори [PERSON] у порядку ст.1261 ЦК України ( спадкова справа № 609/2012 р. ) на спадкове майно спадкодавця [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS] вбачається, що спадкоємцями на це майно у рівних частках - по 1/3 частині є чоловік померлої - [PERSON], мати померлої - [PERSON] та син померлої - [PERSON] Таким чином, ще одним спадкоємцем майна померлої [PERSON] є її син - [PERSON], який до розгляду цієї справи залучений не був і участі як сторона у справі не приймав, а на стадії апеляційного провадження апеляційний суд не має права залучати до справи інших учасників, які при розгляді справи участі не приймали, оскільки це пов'язано із дією засадних принципів цивільного процесу (диспозитивність, змагальність, тощо ). Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Законодавець не наділив апеляційний суд правом скасувати рішення, після чого, залучивши таку особу до участі у справі, вирішити спір як суд першої інстанції. Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, оскільки суд першої інстанції в порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи.

Outcome: partial