Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (житлова площа - 32,8 кв.м, загальна площа будинку - 48,5 кв.м) з належними до нього господарчими спорудами та прибудовами, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який на час смерті мешкав за адресою: [ADDRESS] . На час смерті батька вона мешкала разом з ним за зазначеною адресою. 16.07.2013 року вона звернулась до приватного нотаріуса Василенко В.А. із заявою про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса від 22.04.2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки виявлено, що вказана в договорі адреса об`єкта нерухомого майна, а саме: [ADDRESS] не співпадає з повідомленою нею адресою розташування житлового будинку, а саме: [ADDRESS] . Надати документ, що підтверджує присвоєння будинку адреси вона не має можливості, так як архівні рішення місцевого виконкому знаходяться в обласному архіві м.Донецьк, тобто на тимчасово окупованій території. У зв`язку з цим, вона змушена звертатися до суду. З урахуванням уточнення, просила визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , житлова площа - 32,8 кв.м., загальна площа - 48,5 кв.м., з належними до нього господарчими спорудами та прибудовами в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] . Заяви та клопотання сторін. Позивач [PERSON] надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутності. Відповідач - Військово-цивільної адміністрація Донецької області - подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 18.11.2019 р. суддею Коліщук З.М. справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою від 16.12.2019 р. витребувані докази по справі. Ухвалою від 26.02.2020 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою від 20.05.2020 р. витребувані докази. Ухвалами від 22.06.2020 р., 13.07.2020 р. визнано обов`язковою явку позивача. Ухвалою від 25.09.2020 р. залучено у якості співвідповідача по справі [PERSON] . Ухвалою від 26.10.2020 р. відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви. 04.12.2020 р. суддею Черковим В.Г. справу прийнято до свого провадження, призначено до підготовчого засідання. Ухвалою від 29.12.2020 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області, [INFO] , у віці 85 років, в м.Авдіївка, Донецької області, помер [PERSON] , про що 26 червня 2013 року складено відповідний актовий запис № 258 /арк. справи 13/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи, а саме згідно свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] народилась [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] (арк. справи 8). З довідки про укладення шлюбу № 2173, виданої 27 грудня 2018 року Міським(Кіровським) відділом запису актів громадянського стану Адміністрації міста Ростова - на - Дону вбачається, що 23 жовтня 1981 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Шлюб розірвано 19.03.1986 року та після розірвання шлюбу у позивача залишилося прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу(арк. справи 9-10). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 7 вересня 1991 року уклали шлюб та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] »(арк. справи 11). Шлюб розірвано 31 липня 2004 року та після розірвання шлюбу у позивача залишилося прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] (арк. справи 12). Причиною звернення позивача до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно стала неможливість оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Судом встановлено, що при зверненні до нотаріуса, позивачу фактично було відмовлено у вчинені нотаріальних дій. Нотаріусом було повідомлено, що розглянувши подані для вчинення нотаріальної дії документи, а саме: договір про право на забудову та безстрокове користування земельною ділянкою, зареєстрований Бюро технічної інвентаризації м.Донецька 25.07.1957 року, виявлено, що вказана в договорі адреса об`єкта нерухомого майна, а саме: [ADDRESS] не співпадає з повідомленою адресою фактичного розташування житлового будинку, а саме: [ADDRESS] . На запит до Військово-цивільної адміністрації м.Авдіївка про підтвердження проведення зміни нумерацій житлових будинків, отримано відповідь, що у ВЦА м.Авдіївка відсутня інформація щодо перенумерації житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивачем не було надано правовстановлюючого документу на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , останній було запропоновано в разі відсутності відповідних документів, звернутися до суду для визнання права власності на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується роз`ясненнями нотаріуса, наданими у довідці № 227/01-16 від 22 квітня 2019 року. Тобто, зазначена довідка нотаріуса фактично є відмовою в оформленні права позивача на спадщину. Цим же листом позивачу було роз`яснено її право звернення до суду для визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. За таких обставин звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно є ефективним та законним способом захисту прав позивача. Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Авдіївської районної Ради депутатів від 11 травня 1954 року за №225 надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці під [ADDRESS] -2 площею 800 кв.м [PERSON] (арк. справи 27). З акту, складеному у травні 1954 року, представником Красноармійського бюро технічної інвентаризації вбачається, що згідно рішення Виконавчого комітету Авдіївської районної Ради від 11 травня 1954 року за № 225 проведено в натурі відвід земельної ділянки загальною площею 800 кв.м, розташованої в [ADDRESS] в користування [PERSON] (арк.. справи 27). В проекті [PERSON] на будинок зазначено [ADDRESS] (арк.справи 29). Згідно договору на право будівлі будинку та безстрокового користування земельної ділянкою від 2 червня 1954 року, укладеного між Авдіївським виконкомом районної міської Ради та [PERSON] , останньому було відведено ділянку комунальної землі площею 800 кв. метрів під індивідуальне будівництво жилого будинку по [ADDRESS] (арк.справи 24-26). З квитанцій серії «ОК» № 094709, виданої Авдіївським інвентаризаційним бюро 30 травня 1957 року та серії «ОК» № 094907, виданої Авдіївським інвентаризаційним бюро 25 червня 1957 року вбачається, що [PERSON] здійснено оплату за інвентаризаційно-оціночні роботи будови, що знаходиться в [ADDRESS] . Із страхового свідоцтва серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] 21 жовтня 1964 року застрахував будинок за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 31). З Акту, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради депутатів трудящих 11 червня 1957 року вбачається, що в складі міської приймальної комісії було оглянуто пред`явленні до здачі будівлі, розташовані на садибі по [ADDRESS] ; будівництво почато у червні 1954 року та закінчено у червні 1957 року. Комісія постановила, що пред`явлене до здачі домоволодіння [PERSON] , яке знаходиться на [ADDRESS] вважати прийнятим(арк. справи 32). З домової книги вбачається, що [PERSON] прибув на постійне проживання за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 17-23). Судом досліджено надані позивачем документи на будинок [ADDRESS] , а саме: акт приймання індивідуальних домоволодінь; зведений акт вартості будівель та споруд; план будови; відомості внутрішніх обмірів, виписка з рішення виконавчого комітету Авдіївської міської ради народних депутатів від 25 листопада 1987 року № 236 про дозвіл громадянам будівництво різних споруд на зареєстрованих за домоволодіннями земельних ділянках, дозвіл на будівництво (арк. справи 33-41). Отже, будівництво було завершено та прийнято у 1957 році, що підтверджується Актом приймання індивідуальних домоволодінь. Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові № 742/740/17 від 23 вересня 2020 року, в якій зазначено наступне. На момент виникнення спірних правовідносин і введення будинку в експлуатацію питання набуття права власності регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства. Виникнення права власності на житловий будинок чинним на момент його побудови законодавством не пов`язувалося з проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Враховуючи пункт 10 переліку Інструкції, згідно з яким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є зокрема затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. З матеріалів справи вбачається, що у 1954 році [PERSON] було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці під [ADDRESS] , на якій він закінчив будівництво будинку [ADDRESS] за вказаною адресою у червні 1957 року. Отже, після закінчення будівництва, було прийнято в експлуатацію саме будинок [ADDRESS] . Рішенням Авдіївської міської ради від 08.10.2015 року № 6/64-1835 «Про перейменування вулиць та провулків м.Авдіївка, вул.Свердлова була перейменована на вул.Котляревського(арк. справи 76). Тобто, [PERSON] на праві власності належав будинок [ADDRESS] . З копії спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON] , померлого [INFO] до приватного нотаріусу Авдіївського міського нотаріального округу В.А. Василенка 16 липня 2013 року звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті батька син - [PERSON] та донька - [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . З довідки № 137, виданої КП «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради вбачається, що за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] , який згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] помер [INFO] . На день його смерті за вказаною адресою була зареєстрована [PERSON] . Згідно Витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 34543206 16.07.2013 року приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Василенком В.А. заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; а також 15.04.2015 року заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . З копії спадкової справи після смерті [PERSON] вбачається, що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернулися з заявами дочка спадкодавця [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті батька та його дружина [PERSON] , яка відмовилася від прийняття спадщини після смерті її чоловіка, одержувати свідоцтво про право на спадок не бажає. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , яка складається з житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] (арк. справи 118- 152). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин першої, другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. У розумінні вказаної норми спадкоємець не може прийняти спадщину з умовою, тобто подаючи заяву про прийняття спадщини спадкоємець приймає спадщину в повному обсязі без будь-яких умов чи застережень. Згідно ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ч. 1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом після смерті батька [PERSON] , що прийняли спадщину, мають право на спадкування вказаного майна будинку за адресою: [ADDRESS] у рівних частках по 1/2 частці кожен. [INFO] один із спадкоємців після смерті батька - [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дочка [PERSON] на будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions). Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Враховуючі вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом має право на 1/2 частки спадщини, а саме будинку за адресою, [ADDRESS] , що відкрилася після смерті її батька [PERSON] , оскільки після смерті її брата [PERSON] , якому належала 1/2 частка зазначеного будинку, спадщину прийняла його дочка [PERSON] , а тому, уточненні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved