Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2016 року був частково задоволений позов товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» до Глов*яка [PERSON] і Глов*як [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків за кредитним договором, а саме: - стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ПоршеМобіліті» заборгованість за кредитним договором №50009080 від 27 травня 2013 року в розмірі 303 304 гривні 67 копійок та заборгованість за додатковим кредитним договором в розмірі 56 108 гривень 26 копійок, - стягнуто з кожного з відповідачів у рівних частках на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» понесені судові витрати: витрати на правову допомогу в розмірі 2 312,45 грн. та судовий збір в розмірі 2 695,64 грн. У задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Додатковим рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 7 березня 2016 року з відповідачів на користь позивача солідарно було стягнуто проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором за період з 27 липня 2014 року по 6 жовтня 2015 року у розмірі 59 140 гривень 98 копійок. Не погодившись з рішенням суду, позивач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав: - судом першої інстанції не було приведено мотивів відмови у задоволенні позову в частині відповідальності відповідачів про стягнення 3% річних та інфляційних витрат у відповідності до статті 625 ЦК України, - висновок суду першої інстанції про зарахування страхового відшкодування у розмірі 403 540 гривень 60 копійок за пошкоджений автомобіль в рахунок погашення тіла кредиту є неправильним, оскільки по договору страхування позивач є вигодонабувачем і умовами договору не передбачено обовязку банку зараховувати вказані виплати в рахунок погашення кредитного договору, - вирішуючи питання щодо розміру заборгованості за кредитними договорами, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про розмір заборгованості 259 256 гривень 63 копійки (12 220,44 доларів США х 21.215 грн= 259 256.63), оскільки заборгованість складає 631 478 гривень 90 копійок, виходячи із розміру заборгованості 29 765, 68 доларів США і курсу валют 21.215 грн./дол. США, - висновок суду першої інстанції про те, що 16 200 гривень понесених позивачем за надання юридичної допомоги не є збитками у розумінні частини 3 статті 22 ЦК України, є неправильним. Не погодившись з рішенням суду, відповідачі принесли апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав: - суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пунктів 11.5.2 та 26.14 Договору страхування, максимальна сума страхового відшкодування становить 41 015 доларів США, але не більше розміру заборгованості за кредитним договором. Станом на 16 січня 2015 року (на дату страхового випадку) страхове відшкодування у розмірі 403 540 гривень 60 копійок за курсом долара 17 гривень за 1 долар США становило 23 737.68 доларів США, що свідчить про погашення тіла кредиту у повному обсязі, - стягуючи кошти на погашення додаткового кредиту, суд першої інстанції не врахував, що 13 січня 2015 року автомобіль був знищений повністю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, про що позивач був повідомлений страховою компанією, а тому у позивача не було підстав для перерахування страховій компанії страхових платежів за період з 12 квітня 2015 року по 6 жовтня 2015 року у сумі 21 935 гривень 41 копійка, - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що строк дострокового повернення кредиту, згідно із відповідними повідомленнями банку, настав 17 липня 2014 року, а з позовом до суду позивач звернувся в жовтні 2015 року, тобто після спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України, що свідчить про припинення договору поруки, - стягуючи з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України вказані витрати складаються з витрат повязаних з оплатою такої допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Доказів того, що інтереси позивача представляв адвокат або наймані працівники ТОВ «Тіпл Сі» та ТОВ «Юридична компанія «Вернер», матеріали цивільної справи не містять. В апеляційний скарзі на додаткове рішення відповідачі просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за кредитом з таких підстав: - судом не взято до уваги факт припинення поруки Глов*як [PERSON] в порядку частини 4 статті 559 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків з поручителя; - сума тіла за кредитним договором була погашена в повному обсязі за рахунок страхового відшкодування в сумі 403 540 гривень 60 копійок, перерахованого страховою компанією на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті», а тому висновок суду про стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 24 липня 2014 року по 6 жовтня 2015 року є необґрунтованим. Представник позивача товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» підтримав доводи своєї апеляційної скарги і просив її задоовльнити. Проти доводів апеляційних скарг відповідачів заперечував і просив їх відхилити. Відповідач Глов*як [PERSON] підтримав доводи своїх апеляційних скарг на основне і додаткове рішення і просив їх задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував і просив її відхилити. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції відповідачка Глов*як І.В. в судове засідання не з*явилась, повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, просила розглянути справу у її відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги відповідачів на основне та додаткове рішення підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга позивача відхилинню з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається. 27 травня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» та [PERSON] був укладений кредитний договір №50009080, відповідно до якого [PERSON] наданий кредит на придбання автомобіля у сумі 290 306 гривень 96 копійок, що є еквівалентом 35 546,34 доларів США, на строк 60 місяців, та суми додаткового кредиту 100 490 гривень 85 копійок, що є еквівалентом 12 304,50 доларів США. Згідно із умовами договору всі платежі повинні сплачуватись в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол. США (курс для обчислення складає 8.1670 грн./дол. США) із сплатою процентів у розмірі 9,90% - змінного, відповідно до статті 2.3 Загальних умов кредитування. В забезпечення зобов*язань за кредитним договором вказаний кредитний договір був укладений за участю поручителя Глов*як [PERSON] дружини позичальника (т. 2 а.с. 4). 4 червня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» та [PERSON] був укладений договір застави транспортного засобу №50009080, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №1276, згідно із умовами якого предметом застави є автомобіль VOLKSWAGEN CC, державний номерний знак [NUMBER] (т. 2 а.с. 11-14). Дружина позичальника Глов*як [PERSON] дала згоду на укладення договору застави (т. 2 а.с. 14). 4 червня 2013 року між сторонами був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту, відповідно до якого був застрахований автомобіль VOLKSWAGEN CC, державний номерний знак [NUMBER] (т. 1 а.с. 162). За пунктом 3 Договору страхування вигодонабувачем є товариство з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті». Крім того, за кредитним договором від 27 травня 2013 року [PERSON] для сплати страхових платежів був наданий додатковий кредит в розмірі 100 490,85 грн., що еквівалентно 12 304,50 доларів США, відповідно до якого позичальник [PERSON] доручив позивачу перераховувати до Страхової компанії АТ СК «АХА Страхування» страхові премії на користь страхової компанії рівними місячними платежами (т. 1 а.с. 15). 13 січня 2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль VW, модель СС, кузов №WVWZZZЗCZDE535370, обєм двигуна 1 968 куб. см, рік випуску 2013, який належить відповідачу [PERSON], було пошкоджено. Вказаний випадок було визнано страховим. 23 квітня 2015 року акціонерне товариство «СК «АХА Страхування» виплатило вигодонабувачу ТОВ «ПоршеМобіліті» страхове відшкодування у сумі 403 540 гривень 60 копійок (т. 4 а.с. 60). Через невиконання умов кредитного договору виникла заборгованість, яка згідно довідки-розрахунку наданої позивачем, станом на 23 квітня 2015 року склала: *не сплачені протерміновані щомісячні платежі з повернення кредиту за період з березня 2014 р. до червня 2014 р. в розмірі 44 048 гривень 04 копійки, *залишок неповернутої суми кредиту становить 29 765,68 дол. США, що еквівалентно 631 478 гривням 90 копійкам, *проценти за користування залишком неповернутої суми кредиту у розмірі 76 235 гривень 29 копійок (виходячи із 631 478.90х 9.9%х439/360=76 235.29), *не сплачені протерміновані щомісячні платежі з повернення додаткового кредиту (на страхування транспортного засобу) за період з липня 2014 року до квітня 2015 року становлять 34 172 гривні 87 копійок, *штрафні санкції (згідно із п. 8.3 Договору) 2 541 гривня 74 копійки (т. 1 а.с. 1-14, т. 4 а.с. 57). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 5.5 Кредитного договору №50009080 від 27 травня 2013 року передбачено, що позичальник зобов*язаний забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов*язань позичальника за кредитним договором протягом всього строку дії Кредитного договору в страховій компанії, яка є авторизованою компанією (т. 2 а.с. 6). 13 січня 2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої автомобіль (предмет застави) був пошкоджений. 16 квітня 2015 року позивачем, як вигодонабувачем по договору страхування, страховій компанії АТ «СК «АХА Страхування» був направлений Лист, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» просило перерахувати страхове відшкодування на рахунок позивача (т. 4 а.с. 63). Відповідно до Листа акціонерного товариства «СК «АХА Страхування» відповідач Глов*як М.А. був повідомлений про те, що 22 квітня 2015 року страхове відшкодування у розмірі 403 540 гривень 60 копійок було перераховано вигодо набувачу, тобто позивачу - товариству з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» (т. 4 а.с. 60-61). Оскільки метою страхування є забезпечення виконання позичальником кредитного договору, то сума страхового відшкодування, яка була перерахована позивачу страховою компанією у розмірі 403 540 гривень 60 копійок, повинна зараховуватись на погашення заборгованості за кредитним договором. Позивачем визначена заборгованість за основним кредитом (тіло) в розмірі 29 765,68 дол. США станом на 23.04.2015 року. Із зазначеної суми судом першої інстанції було відраховано 403 540 гривень 60 копійок, що становить 17 545,24 доларів США. Після відрахування суми страхового відшкодування заборгованість відповідача [PERSON] по тілу основного кредиту становить 12 220,44 доларів США, що за курсом долара 21,215 грн. складає 259 256,63 грн. (12 220,44 доларів США х 21,215 грн.= 259 256,63 грн.) (т. 4 а.с. 82). Курс долара США був визначений позивачем при зверненні до суду. Що стосується додаткового кредиту, то для сплати страхових платежів за договором добровільного страхування наземного транспорту відповідачу був наданий додатковий кредит в розмрірі 100 490 гривень 85 копійок, що еквівалентно 12 304,50 доларів США, відповідно до якого позичальник [PERSON] доручив позивачу перераховувати до Страхової компанії АТ СК «АХА Страхування» страхові премії на користь страхової компанії рівними місячними платежами (т. 1 а.с. 15). Позивач зазначає, що за період з липня 2014 року по вересень 2015 року включно, він перераховував страховій компанії АТ «СК «АХА Страхування» 1 935 гривень 41 копійок, оскільки відповідач в порушення вимог пункту 10.9 кредитного договору не повідомив компанію про будь-які зміни, що повинні були бути внесеними до договору страхування протягом дії кредитного договору (т. 4 а.с. 83). Згідно із Листом АТ «СК «АХА Страхування» №2724/05 від 12.10.2015 р., примірник угоди про погодження розміру страхового відшкодування між Глов*яком М.А. та страховою компанією позивачу (ТОВ « ПоршеМобіліті») не направлявся (т. 4 а.с. 122). Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про наявність заборгованості за додатковим кредитом. Встановлюючи розмір заборгованості за додатковим кредитом, який був спрямований на сплату щомісячних страхових виплат по договору страхування транспортного засобу між СК «АХА «Страхування» та [PERSON] від 14 червня 2013 року, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не повідомив позивача про розірвання договору страхування шляхом укладення угоди від 20 березня 2015 року, а тому виникла заборгованість за період з 23 квітня 2015 року по 6 жовтня 2015 року у розмірі 21 935 гривень 41 копійка, а всього з липня 2014 року по жовтень 2015 року заборгованість за додатковим кредитом складає 56 108 гривень 26 копійок. Додатковим рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 7 березня 2016 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто солідарно проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором за період з 27 липня 2014 року по 6 жовтня 2015 року у розмірі 59 140 гривень 98 копійок. При цьому для розрахунку процентів судом першої інстанції було взято два періоди: з 22 липня 2014 року по 22 квітня 2015 року (272 дні), за який заборгованість по тілу кредиту складала 631 478 гривень 90 х 9.9%х272/360= 47 234 гривні 62 копійки, а за період з 23 квітня 2015 року по 6 жовтня 2015 року (167 днів), за який заборгованість по тілу кредиту складала 259 256 гривень 63 копійки х 9.9%х167/360= 11 906 гривень 36 копійок. Всього з відповідачів на користь позивача були стягнуті проценти у розмірі 59 140 гривень 98 копійок (47 234.62+11 906.36 = 59 140.98). Позивач просив стягнути з відповідачів штрафні санкції на загальну суму 35 245 гривень 04 копійки, яка складається із: штрафу за порушення умов договору кредиту 60 603 гривні 13 копійок; пені за порушення умов договору кредиту у розмірі 1 914 гривень 48 копійок; пені за порушення умов договору додаткового кредиту у розмірі 3 347 гривень 18 копійок. Пеня нараховувалась позивачем з 15 березня 2015 року по 6 жовтня 2015 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований в [INFO], а відповідач [PERSON] у м. Донецьк, вул. Шахтарської слави, 6/56- (т. 1 а.с. 145). Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та від 02 грудня 2015 року №1275-р, м. Добропілля Донецької області та м. Донецьк віднесені до цього Переліку. Оскільки пеня та штрафи нараховувались з 15 березня 2015 року по 6 жовтня 2015 року, то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, застосувавши до цих правовідносин статтю 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, відповідно до якої на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України за основним договором у розмірі 23 411 гривень 39 копійок, по додатковій угоді у розмірі 10 004 гривні 14 копійок, інфляційних виплат у розмірі 338 099 гривень 69 копійок, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується із Правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, а саме, Верховним судом було зазначено, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки простроченого грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Із доданих позивачем документів вбачається, що відповідач отримав кредит у сумі 390 306 гривень 65 копійок, що еквівалентно сумі кредиту у доларах США 35 546,34 та додатковий кредит у сумі 100 490 гривень 85 копійок, що еквівалентно сумі кредиту у доларах США - 35 546,34 по курсу обчислення долара 8.1670 гривень. Гроші були надані відповідачу за цільовим призначенням на придбання автомобіля вартістю 45 572.23 дол. США. Виходячи з розрахунків, які зазначені у графіку погашення кредиту, всі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до п. 1.3 Загальних умов кредитування, із зазначенням у графіку еквіваленту щомісячного платежу в доларах США. Згідно із умовами кредитного договору усі платежі хоча і повинні бути сплачені в гривні, але підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США. Оскільки всі платежі по кредитному договору самостійно коригувались позивачем під час виставляння рахунків кредитору відповідно до курсу долару США станом на час звернення до суду, то у позивача не виникло витрат у звязку із знеціненням гривні, а тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Що стосується рішення суду першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів, то апеляційний суд виходить із наступного. В забезпечення зобов*язань за кредитним договором вказаний кредитний договір був укладений за участю поручителя Глов*як [PERSON] дружини позичальника (т. 2 а.с. 4). У позовній заяві позивач зазначає, що починаючи з лютого 2014 року Глов*як [PERSON] перестав виконувати свої зобов*язання, не сплативши щомісячні кредитні платежі за березень, квітень, травень і червень 2014 року. Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 17 червня 2014 року боржнику Глов*яку [PERSON] та поручителю Глов*як [PERSON] за місцем їх реєстрації в м. Донецьку були направлені окремі вимоги (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, які були повернуті позивачу через сплив терміну зберігання (т. 1 а.с. 44-47). У зазначених вимогах позивач, посилаючись на пункт 3.2 Загальних умов кредитування та умови поруки, вимагає від боржника і поручителя дострокового повернення кредиту у повному обсязі, що станом на поточну дату становило 489 070 гривень 01 копійку, яка складається із несплачених поточних платежів, дострокового повернення кредиту, відсотків та штрафних санкцій. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором, позивач згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і відповідно з цієї дати підлягає обрахуванню шестимісячний строк, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Пунктом 3.3. «Загальних умов кредитування» передбачено, що позичальник зобовязаний повернути Компанії у повному обсязі Суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомленні компанії) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення. Оскільки вимога від 17 червня 2014 року про дострокове повернення кредиту була повернута позивачу без вручення через сплив терміну зберігання, то перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення. Встановлюючи дату відправлення цих вимог, апеляційний суд досліджує надані позивачем докази відправлення цих вимог, а саме копії конверту і рекомендованого повідомлення, які знаходяться на аркушах справи 45-46 і не завірені належним чином (т. 1 а.с. 45-46 ). Із копії конверту вбачається, що він був направлений позивачем із м. Києва, але на копії конверту не міститься інформація щодо адреси особи, кому був направлений цей конверт, оскільки це місце заклеєне довідкою про повернення конверту через сплив терміну зберігання. Конверт має штрих-кодовий ідентифікатор 040600453054. Відповідно до відстеження пересилання поштових відправлень данні про відправлення за номером 040600453054 станом на травень 2017 року відсутні, оскільки вказані данні зберігаються лише шість місяців. Аналізуючи вказані докази, апеляційний суд приходить до висновку про те, що надані позивачем докази відправлення вимоги поручителю не є безспірними. Даний позов пред'явлений до суду 27 жовтня 2015 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною 2 статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Умовами кредитного договору передбачено погашення заборгованості щомісячним платежем. Останній платіж було зроблено відповідачем у лютому 2014 року. Правовим наслідком пропуску кредитором строку пред'явлення вимоги є припинення поруки, яка виступає видом забезпечення виконання зобов'язань. Подача позову до суду зі спливом шестимісячного строку є підставою для відмови у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та поручителя. Виходячи з встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя, а сума заборгованості повина бути стягнута з Глов*яка [PERSON], а саме: заборгованість станом на 6 жовтня 2015 року за кредитним договором № 50009080 від 27 травня 2013 року у розмірі 303 304 (триста три тисячі триста чотири) гривні 67 копійок та за додатковим кредитом №50009080 від 27 травня 2013 року у розмірі 56 108 (пятдесят шість тисяч сто вісім) гривень 26 копійок, проценти за користування кредитними коштами за період з 24 липня 2014 року по 6 жовтня 2015 року у розмірі 59 140 (пятдесят девять тисяч сто сорок) гривень 98 копійок. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальних збитків у звязку із підготовкою позовної заяви до розгляду, суд першої інстанції виходив із наступного. Відповідно до частини 2 статті 22 Цивільного Кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Виходячи із вимог статті 22 ЦК України, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що витрати позивача по підготовці позову до розгляду у суді не можно вважати збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки вони відносяться до судових витрат. Згідно із статтею 79 ЦПК України судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. За частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із матеріалами справи вбачається, що позивач укладав дві угоди про надання йому юридично-консультаційних послуг. 21 червня 2012 року між ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» та ТОВ «ПоршеМобіліті» укладено договір про надання юридично-консультаційних послуг. Відповідно до акту наданих послуг №462 від 14 листопада 2014 року вартість надання юридично-консультативних послуг по справі [PERSON] складає 3 500 гривень без ПДВ (т. 1 а.с. 70-79). 15 жовтня 2010 року між ТОВ «Юридична фірма [PERSON] і Партнери» та ТОВ «ПоршеМобіліті» укладено договір про надання юридичних послуг №24/2010. Згідно із Актом №647 від 23 вересня 2015 року вартість юридично-консультаційних послуг по клієнту [PERSON] складає 10 000 гривень без ПДВ (т. 1 а.с. 81-96). Стягуючи з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 4 624 гривень 89 копійок, суд першої інстанції виходив із наданих позивачем доказів щодо розміру понесених ним судових витрат та із принципу пропорційності задоволених вимог. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Згідно зі статтею 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Держава в особі відповідних органів визначає певне коло суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження. Аналіз чинного законодавства України з цього питання дає підстави визначити, зокрема, такі види суб'єктів надання правової допомоги: - державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо); - адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах (частина друга статті 59 Конституції України); - суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України; - об'єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України) рішення Конституційного Суду №13-рп/2000 від 16 листопада 2000 року. Юридична особа самостійно вирішує питання про вибір суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження. Позивач скористався своїм правом на вибір суб'єктів надання правової допомоги і уклав Договори про надання юридично-консультаційних послуг з двома фірмами, які здійснюють діяльність в сфері права, що підтверджується витягами з Реєстру юридичних осіб. Однак держава гарантує відшкодування витрат за надання правової допомоги лише особами, зазначеними у статті 84 ЦПК України, а саме: адвокатом або іншим фахівцем в галузі права. Вказана правова позиція відображена в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного малого підприємства - фірми «Максима» щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 59 Конституції України, частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України (справа про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві) N6-рп/2013 від 11 липня 2013 року, відповідно до якого відшкодування юридичній особі витрат на юридичні послуги, надані їй іншим, ніж адвокатом, фахівцем у галузі права не передбачено. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява, уточнення позовних вимог, заяви, клопотання подавались особами за довіреностями, статус яких був визначений у довіреностях як представника, а не адвоката або іншого фахівця в галузі права. Данні про те, що вказані представники є адвокатами або фахівцями в галузі права, суду надані не були. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції неправильно прийшов до висновку про відшкодування витрат на правову допомогу, що свідчить про порушення судом норм матеріального права і у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині і ухвалення нового рішення. Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Outcome: partial