Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Розглядаючи заявлені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] суд виходить з їх часткової доведеності та необхідності часткового задоволення позову з таких підстав. На підставі розпорядження Рудоуправління імені Кірова від 18.03.1994 № К 008 видане свідоцтво про право спільної сумісної власності від 22.03.1994 на житловий будинок [ADDRESS] на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (Т. 1 а.с. 108). [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01 березня 1907 року (Т. 1 а.с. 9). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді 1/4 частини будинку загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Право власності на належну їй 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] набула її дочка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.1999, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3447 серії АВВ № 589264, виданого державним нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, виконуючою обов'язки завідувача Сьомої державної нотаріальної контори (Т. 1 а.с. 10). [INFO] [PERSON] померла, що видно із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (Т. 1 а.с.11). Після смерті [PERSON] спадщину у вигляді вказаної 1/4 частини житлового будинку прийняв її син - [PERSON]. Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.12.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2469 серії НАК № 524155, виданого державним нотаріусом Тімошиною О.В., завідувачем Другої криворізької державної нотаріальної контори (Т. 1 а.с. 12). З системного аналізу перелічених документів суд дійшов висновку, що станом на день ухвалення рішення домоволодіння за адресою: [ADDRESS] знаходиться в сумісній власності чотирьох осіб: в спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], частки кожного з яких не визначені, а також в спільній частковій власності [PERSON] з розміром ідеальної частки 1/4 будинку. Позивачем за первісним позовом [PERSON] заявлено вимогу при визнання за нею право спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] Однак суд не знаходить підстав для задоволення вказаної вимоги. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України, на яку посилається [PERSON], власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право власності може захищатися пред'явленням позову про визнання цього права. Такий позов може бути пред'явлений до будь-якої особи, яка словами чи діями заявила свої претензії на річ, яка перебуває у власності іншої особи. Позивач, пред'являючи такий позов, повинен надати докази вчинення відповідачем дій, у тому числі його висловлювань, які можуть бути розцінені як невизнання чи оспорювання права власності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 754/3144/16-ц. В матеріалах справи наявний правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності [PERSON] на частину будинку [ADDRESS] Оригінал знаходиться у відповідача [PERSON], що остання підтвердила в судовому засіданні. З чого можна зробити висновок, що правовстановлюючий документ не втрачений. Крім того, позивачем за первісним позовом [PERSON] та її представником [PERSON], не надано до суду будь-яких доказів, які б свідчили що відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] оспорюють чи не визнають право власності [PERSON] на житловий будинок. З огляду на викладене, суддів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок є необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на вимогах норм матеріального права, а тому задоволенню позовні вимоги в цій частині не підлягають. Розглядаючи вимогу уточненого первісного позову від 17.12.2018 про поділ спільної сумісної власності, а саме житлового будинку, шляхом поділу житлового будинку, що є у спільній сумісній власності, шляхом визначення ідеальних часток співвласників, про що вказала представник [PERSON] у судовому засіданні 19.12.2018, та визнання за позивачем права власності на належну їй частину домоволодіння, суд зазначає таке. Зважаючи на зазначене вище, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки у позові вимога про поділ житлового будинку вказана як «поділити житловий будинок», що в своєму розумінні є поділом в натурі. У судовому засіданні, уточнивши позовні вимоги, представник [PERSON] від поділу не відмовлялася, проте конкретизувала вимогу про визнання за [PERSON] права власності у ідеальних долях. Тому суд дає оцінку як поділу майна в натурі, так і у визначенні ідеальних долей. Спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] знаходиться в сумісній власності чотирьох осіб: в спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], частки кожного з яких не визначені, а також в спільній частковій власності [PERSON] з розміром ідеальної частки 1/4 будинку. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано доказів можливості поділу спірного домоволодіння в натурі, наявних варіантів фактичної можливості виділити частку позивача та технічний план розподілу відповідно до рівності часток усіх співвласників. В зв'язку з чим суд дійшов висновку, що поділити спірне майно в натурі неможливо, тому заявлена вимога задоволенню не підлягає. При цьому, визначення ідеальних часток співвласників та визнання за [PERSON] права власності на належну їй частину домоволодіння, слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи зазначену норму, кожному з співвласників спірного домоволодіння належить по 1/4 частині будинку [ADDRESS], в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на визначену частку за [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, і підлягають задоволенню. Оскільки суд задовольнив вимогу про визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS], в порядку поділу майна, що є у спільній сумісній власності, то відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, право спільної сумісної власності [PERSON] на нього припиняється. В зв'язку з чим в задоволенні вимоги про припинення за [PERSON] права спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] слід відмовити. Розглядаючи заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] суд виходить з їх доведеності та необхідності задоволення позову з таких підстав. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 лютого 1996 року (Т. 1 а.с. 103). [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01 березня 1907 року (Т. 1 а.с. 102). [PERSON], доводиться донькою померлій [PERSON] та онукою померлій [PERSON] Цей факт підтверджується свідоцтвом про народження її матері [PERSON] [NUMBER] від 18.12.1950 (Т. 1 а.с. 104), свідоцтвом про одруження її матері [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) серії [NUMBER] від 17 травня 1969 року (Т. 1 а.с. 105), її свідоцтвом про народження, виданим на дошлюбне прізвище [PERSON] серії [NUMBER] від 18.11.2016 (Т. 1 а.с. 106) та її свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 17.09.1988 (Т. 1 а.с. 107). Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК України в редакції від 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Таким чином у зв'язку з тим, що мати [PERSON] - [PERSON] померла раніше її бабусі [PERSON], то [PERSON] є спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті бабусі [PERSON] у відповідності до частини 2 статті 529 ЦК України в редакції 1963 року. Стара редакція Цивільного кодексу України використовується у зв'язку з тим, що спадщина відкрилася до 2004 року, тобто до ухвалення Цивільного кодексу України в редакції 2004 року. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді 1/4 частини будинку загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Зазначене підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 02.03.1994 (Т. 1 а.с. 108). Станом па день смерті [PERSON], [PERSON] була зареєстрована за місцем відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS]. Зазначене підтверджується довідкою № 393, виданою вуличним комітетом № 4 (Т. 1 а.с. 109). У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який діяв па час існування вказаних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 14.06.1994, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Таким чином, у відповідності до діючого на той час законодавства, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, пооживала та була зареєстрована на час відкриття спадщини разом з померлою. У відповідності до п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 14.06.1994, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 31.03.2017 останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її баби [PERSON], померлої [INFO], оскільки відсутній предмет спадкування, тобто на 1/4 частку житлового будинку видане свідоцтво про право на спадщину за законом 27.08.1999 на ім'я [PERSON] без урахування частки [PERSON] (Т. 1 а.с. 110). Як видно з матеріалів справи, [PERSON], що доводиться матір'ю відповідача за зустрічним позовом [PERSON], отримала свідоцтво про право на спадщину 27 серпня 1999 року на 1/4 житлового будинку (Т. 1 а.с. 10), видане нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, тимчасово виконуючої обов'язки нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори. Однак, суд дійшов висновку, що вказане свідоцтво про право на спадщину є частково недійсним, оскільки [PERSON] як спадкоємиця першої черги за ч. 2 ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року теж мала право на частину спадкового майна, а отже була позбавлена можливості отримати 1/8 частку вказаного будинку (1/4 : 2 = 1/8). Вже після смерті [PERSON] спадщину у вигляді вказаної 1/4 житлового будинку прийняв її син - [PERSON]. Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 23.12.2014 на 1/4 житлового будинку (Т. 1 а.с. 12), видане державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. Таким чином, законні інтереси спадкоємця [PERSON], яка прийняла спадщину фактично, були порушені при видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.1999, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3447 серії АВВ № 589264 після смерті [PERSON] на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] виданого державним нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, виконуючою обов'язки завідувача Сьомої державної нотаріальної контори в частині видачі цілої частки спадкового майна, що склало 1/4 частину житлового будинку, на ім'я [PERSON] Спадкоємцем 1/2 частки спадщини, а значить відповідно 1/8 частини житлового будинку, вказаних в зазначеному свідоцтві є [PERSON] В разі отримання вказаної частки спадкового майна, частина будинку, що видавалася в наступному свідоцтві про право на спадщину після смерті [PERSON] на ім'я [PERSON] зменшилася б до 1/8. Тобто, є всі підстави вважати частково недійсним також і свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.12.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2469 серії НАК № 524155 після смерті [PERSON] на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] виданого державним нотаріусом Тімошиною О.В., завідувачем Другої криворізької державної нотаріальної контори в частині обсягу спадкового майна, а саме - 1/4 частки житлового будинку. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеним та підлягають задоволенню шляхом визнання частково недійсними: свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.1999, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3447 серії АВВ № 589264 після смерті [PERSON] на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] виданого державним нотаріусом Артеменко Л.М., завідувачем Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, виконуючою обов'язки завідувача Сьомої державної нотаріальної контори, в частині видачі цілої частки спадкового майна, що складало 1/4 частину житлового будинку на ім'я [PERSON], змінивши частку спадкового майна на 1/8 частку житлового будинку, який згідно правовстановлюючого документу, в цілому складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30.0 кв.м., водоколонки І, вимощення II, огорожі № 1,2, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.12.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2469 серії НАК № 524155 після смерті [PERSON] на 1/4 частину будинку за адресою: [ADDRESS] виданого державним нотаріусом Тімошиною О.В., завідувачем Другої криворізької державної нотаріальної контори в частині обсягу спадкового майна, а саме - 1/4 частки житлового будинку на ім'я [PERSON], змінивши частку спадкового майна на 1/8 частку житлового будинку, який згідно правовстановлюючого документу, в цілому складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30.0 кв.м., водоколонки І, вимощення II, огорожі № 1,2, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Та визнання за [PERSON] права власності на 1/8 частину житлового будинку, який складається з житлового будинку А-1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., водоколонки І, вимощення II, огорожі № 1,2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. Що стосується позовної вимоги за зустрічним позовом про усунення перешкод [PERSON] в користуванні власністю, суд дійшов до таких висновків. Безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що сторони за зустрічним позовом є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] Відповідачу за зустрічним позовом [PERSON], на дату подання позову, належить 1/4 частина даного будинку. Житловий будинок та господарські споруди розташовані на земельній ділянці, правовстановлюючі документи на яку відсутні в матеріалах справи. Зі слів сторін по справі - не оформлені належним чином. Реального поділу будинку між співвласниками не проведено, що визнається сторонами по справі, та документального підтвердження протилежного суду не надано. Як стверджувала позивач за зустрічним позовом [PERSON], відповідач за зустрічним позовом [PERSON] здійснив добудову до житлового будинку, в результаті чого збільшив його площу, як загальну так і житлову. Такі твердження підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. А саме, згідно свідоцтва про прийняття спадщини від 23.12.2014 (Т. 1 а.с. 12) [PERSON] отримав у спадок 1/4 частину житлового будинку, який згідно правовстановлюючого документу, в цілому складається з житлового будинку А- 1 загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м. При цьому, як видно з технічного паспорта на ім'я [PERSON] від 13.11.2014 (Т. 1 а.с. 13-17) проведено самочинно збудовано (реконструкція житлового будинку «А-1» 2014 рік), та загальна площа складає 73,9 кв.м., житлова площа - 39,5 кв.м. Під час проведення експертизи судовий експерт Бихно М.В. встановила, що житловий будинок «А-1» 1938 року забудови, у 2014 році добудована прибудова житлового будинку (Т. 1 а.с. 130-зворот). З наданих позивачем за зустрічним позовом [PERSON] акту від 05.04.2017 (Т. 1 а.с. 112) та фотокарток (Т. 1 конверт з фотокартками №113) встановлено, що окрім зазначеної вище прибудови, [PERSON] відгородив значну частину повір'я, звівши металеву огорожу, яка позначена в технічному паспорті на плані земельної ділянки (Т. а.с. 14) пунктиром, що проходить від гаражу «Г» до коридору з виходом з будинку «а 1». Коридором «а 1» та прилеглим до нього виходом з будинку користується [PERSON] та інший співвласник [PERSON] Також [PERSON] звів бетонну огорожу (паркан) та ворота зі сторони будинку, яка виходить на вулицю Севастопольська. Встановивши ворота та заперши їх на замок, [PERSON] не дає [PERSON] та [PERSON] ключі та не пускає їх проходити до свого входу в будинок (коридору «а 1»). Крім того, в огородженій залізним парканом частині подвір'я [PERSON] тримає двох собак. Для проходу до своєї частини домоволодіння [PERSON] зламала частину паркану (огорожі) зі сторони, що примикає до подвір'я будинку [ADDRESS] щоб потрапляти до свого житла (Т. 1 а.с. 112, Т. 1 конверт з фотокартками №113). Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить у ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яким у спільному майні належить на праві власності 3/4 частини будинку, надавали свою згоду на реконструкцію будинку, здійснення до нього прибудови. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що [PERSON] без належного дозволу та погодження із співвласниками домоволодіння спільного користування здійснив його реконструкцію, чим неправомірно збільшив свою частку у спільній частковій власності, що призвело до порушення будівельних норм і правил, а також прав інших співвласників житлового будинку. Згідно з пунктом 1.4.1 Правил утримання будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила), переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Пунктом 1.4.3 Правил передбачено, що до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається (абзац 2 пункту 1.4.4 Правил). При цьому для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися документи, серед яких згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності (пункт 1.4.5 Правил). Отже, будівельні роботи з реконструкції житлового будинку проводилися [PERSON] без належного дозволу, з чого слід дійти висновку, про те, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] порушив встановлений законом порядок для здійснення реконструкції житлового будинку, не отримавши згоду інших співвласників. Доводи [PERSON] про те, що проведена реконструкція не порушує права співвласників (користувачів) іншої частини домоволодіння, є неспроможними, оскільки внаслідок реконструкції шляхом добудови до будинку площа домоволодіння, а саме 1/4 частини відповідача, та його частка у спільній сумісній власності збільшилася, чим порушені права інших співвласників. Окремо слід зазначити, що земельна ділянка на якій розташоване спірне домоволодіння знаходиться у тимчасову користуванні, право власності на яку сторонами не оформлено. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункт б частини третьої статті 152 ЗК України). Таким чином, встановлено, що дії [PERSON] щодо встановлення паркану з бетонним фундаментом на території домоволодіння та земельної ділянки, яка призначення для обслуговування житлового будинку, обмежує вільний доступ інших співвласників до будинку, заважає проходженню та підтриманню будинку в належному стані. Відповідно до вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи З огляду на ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими, доведеним та підлягають задоволенню шляхом усунути перешкоди [PERSON] в користуванні власністю шляхом: надання їй права проходу через ворота у двір будинку за адресою: [ADDRESS]; а також зобов'язання [PERSON] надати ключі від вхідних воріт та припинити будівельні роботи на земельній ділянці вказаного житлового будинку до письмового узгодження з іншими співвласниками та отримання відповідного дозволу . Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позивач за зустрічним позовом [PERSON], на підтвердження своїх позовних вимог надала належні, допустимі та достовірні докази, які приймаються судом, та оцінюються як достатні та в своїй сукупності повністю доводять доводи позивача, в зв'язку з чим позовні вимоги зустрічного позову в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується заяви представника позивача за первісним позовом та одночасно відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про застосування позовної давності. Суд дійшов висновку, що позовна давність [PERSON] не пропущена. Так, дійсно баба [PERSON] - [PERSON] померла [INFO]. Строк для прийняття спадщини [PERSON] не пропущений оскільки вона була зареєстрована разом зі спадкодавцем на день її смерті та фактично вступила в управління спадковим майном. Доказів того, що [PERSON] була обізнана, про видачу свідоцтв про право на спадщину матеріали справи не містять. Натомість, як прослідковується з хронології розгляду справи, позовна заява подана до суду 20.10.2016. Як стверджує [PERSON] саме в додатках до позову, вона побачила свідоцтва про право на спадщину. Виявивши порушення свого права на частку у спадщині після смерті її баби, остання звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 31.03.2017 винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Тобто, отримавши позов з додатками, побачивши свідоцтва, [PERSON] вчиняє активні дії для захисту свого права. Отримавши відмову від нотаріуса, подає зустрічну позовну заяву. З чого суд зробив висновок, що до дати пред'явлення позову [PERSON] не була обізнана в порушенні її прав як спадкоємця, та відповідно, строк позовної давності нею не пропущений. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується главою 8 ЦПК України. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково з відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на користь позивача [PERSON] слід частково стягнути судові витрати в загальному розмірі 9489,96 грн. (з розрахунку 1010,65 грн. (за задоволену вимогу майнового характеру) + 200 грн. ( послуги адвоката), + 275,60 грн. ( за заяву про забезпечення позову), + 270 грн. (за надання витягу), + 34 грн. (за надання довідки), + 149,71 грн. (послуги БТІ.)+2000 грн. (вартість послуг експерта) + 5550 грн. (правнича допомога)), по 4744,98 грн. з кожного, в рахунок часткового відшкодування судового збору та інших витрат пропорційно частині задоволених вимог. При цьому надміру сплачений судовий збір за вимогу майнового характеру в розмірі 367,35 грн (з розрахунку 1378 -1010,65=367,35) повернути [PERSON] з державного бюджету. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на користь позивача [PERSON] витрати на оплату судового збору в загальній сумі 1920 грн. по 960 грн. з кожного, в рахунок повного відшкодування судового збору.

Outcome: partial