Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 27.05.2020 та уточнено 10.06.2020, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій просив стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомоги при звільненні у розмірі 10440,84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2010 по 30.08.2012 у розмірі 94675,24 грн. В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказує, що з 26.07.1977 по 04.02.2010 пропрацював на посаді агломератник 6 розряду на ПрАТ «ПівнГЗК». 04.02.2010 за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, по ст. 38 КЗпП України звільнився з підприємства відповідача. У квітні 2020 року [PERSON] дізнався, що має право на вихідну допомогу при звільненні, оскільки позивач пропрацював на підприємстві відповідача більше 20 років і був звільнений, в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] на час звільнення становила 3480,28 грн., тобто одноразова допомога повинна виплачуватися в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що складає 10440,84 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені позивач просить стягнути з відповідача 94675,24\~ грн. за період з 05.02.2010 по 30.08.2012 (631 робочих днів), тобто за період затримки середньоденна заробітна плата позивача складала 150,04 грн., а саме (150,04*631). Стислий виклад заперечень відповідача. 07.07.2020 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «ПівнГЗК». Вказує, що на підприємстві відповідача був укладений Колективний договір на 2010-2011 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «ПівнГЗК», згідно п.7.13 якого, виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві: від 7,5 років до 15 років середньомісячної заробітної плати працівника; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника; від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника. Посилання позивача на п 6.1 Галузевої угоди, як на правову підставу для задоволення своїх позовних вимог, вважає неправомірним, оскільки зазначена норма містить відсилку до іншого нормативного акту колективного договору підприємства, у якому встановлював у п.7.13 колективного договору порядку і умови її виплати працівникам комбінату при виході на пенсію. Позивач [PERSON] , [INFO] , працював на підприємстві відповідача агломератником цеху по виробництву обкотишів №1 у період з 26.07.1977 по 04.02.2010 та звільнився за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (пенсія призначена на пільгових умовах за Списком №1 у віці 50 років). При цьому, оскільки на дату звільнення позивач не досяг віку 60 років, а саме йому виповнилося лише 56 років, одноразова допомога йому не нараховувалась і не виплачувалась. Отже, відповідач діяв згідно вимог п.6.1. Галузевої угоди ГМК на 2007-2008 роки та п.7.13 колдоговору в редакції, яка була чинною на момент звільнення позивача, і будь-які порушення прав позивача з боку відповідача відсутні. Також, оскільки одноразова допомога при звільненні на пенсію не виплачена позивачу через відсутність однієї з умов, встановлених п.7.13 колдоговору (а саме, недосягнення на дату звільнення необхідного віку 60 років), то вина підприємства і, відповідно, підстави для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України, відсутні. Крім того, позивач звільнився 04.02.2010, а до суду звернувся у травні 2020 року, тобто пропустив строк позовної давності, тобто фактично звернувся до суду з пропуском строку більше ніж на 10 років і у своїй позовній заяві не наводить жодної поважної причини пропуску строку позовної давності та не просить суд поновити його. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутністю. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-00 год. 23.07.2020, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] у період з 26.07.1977 по 04.02.3010 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював агломератником 6 розряду на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки (а.с.7-11). Згідно запису у трудовій книжці, [PERSON] був звільнений з підприємства 04.02.2010 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38\~КЗпП України (а.с.7-11). Позивачу [PERSON] за лютий 2010 року при звільненні з підприємства відповідача, допомога при виході на пенсію не виплачувалась, що підтверджується довідкою про виплату заробітної плати [PERSON] (а.с.19). Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №440 від 05.05.2020, середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] за період з 01.12.2009 по 01.01.2010 склала 3918,76 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.12.2009 по 01.01.2010 склала 20,84 грн., визначення середньоденної заробітної плати не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумований облік робочого часу (а.с.12). Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2010-2011 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з 1 січня 2010 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та її дія поширювалась на ПрАТ «ПівнГЗК», та п.1.2. вказаної Угоди передбачено, що Угода спрямована на удосконалення колективно-договірного регулювання соціально-трудових відносин, розвиток соціального партнерства, забезпечення конституційних прав і гарантій працівників та власників. Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2010-2011 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» встановлено, що сторона власника зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше: при стажі роботи більше 20 років трьохмісячної середньої заробітної плати. \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9\~цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16\~КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки суттєво зменшує розмір одноразової допомоги при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи більше 20 років трьохмісячної середньої заробітної плати. Як видно з матеріалів справи, позивач [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача більше 33 років та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Таким чином, суд приходить до висновку, що на позивача [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двомісячної середньої заробітної плати. Згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №440 від 05.05.2020, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 3918,76 грн. (а.с.12). Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не сплачено вихідну допомогу, тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 10440,84 грн. Положеннями ст.47\~КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117\~КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі не проведення розрахунку, у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №440 від 05.05.2020 середньогодинна заробітна плата перед звільненням [PERSON] становила 20,84 грн., та середньоденна заробітна плата становила 150,04 грн. Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Так, згідно п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку). Як вбачається із матеріалів справи, період затримки розрахунку при звільненні з 05.02.2010 по 30.08.2012 становить 631 робочих днів, тому обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути здійснено наступним чином: 631 (робочі днів) х 150,04 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) = 94675,24 грн. При цьому, доводи відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду не заслуговують на увагу, зважаючи на наступне. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України,у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233\~КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, статей1,12\~Закону України\~«Про оплату\~праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 1051,16 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved