Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 березня 2017 року позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа: відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Красноармійськ Донецької області, про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь [PERSON] у якості відшкодування моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання суму у розмірі 25000,00 гривень. Вирішено питання про судові витрати. Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» та подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд змінити рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 березня 2017 року, частково задовольнивши вимоги позивача по справі та стягнувши на його користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. Доводами апеляційної скарги наведено, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а саме ст. 23 ЦК України в частині застосування принципів розумності та справедливості при визначенні суми компенсації моральної шкоди. Судом не враховано той факт, що позивачу частково компенсовано моральну шкоду шляхом соціальних виплат, які передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Вважає, що зменшення працездатності позивача відбувалося на протязі усієї його трудової діяльності на різних підприємствах зі шкідливими умовами праці, а не лише на підприємстві відповідача. В судове засідання апеляційного суду представник відповідача ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с. 76). Позивач та його представник в судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, просили скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції (а.с. 107). В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 102). Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін та представника третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем з 3 травня 2007 року по 19 квітня 2014 року, працюючи на посаді гірника очисного вибою 4 та 6 розрядів підземним з повним робочим днем в шахті (а.с. 8-9). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги №243313 серії 10 ААА від 14.04.2014 року та довідки про огляд медико-соціальною експертною комісією від 14.04.2014 року позивачу [PERSON] встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності - професійне захворювання, ступінь втрати працездатності складає 30%, дата переогляду - 14.04.2016 року, потребує медикаментозному, санітарно-курортному лікуванню за професійною патологією (а.с. 38). З медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання №503/480 від 14.03.2014 року вбачається, що [PERSON], [INFO], має хронічне обструктивне захворювання легень пилової етіології, друга стадія, помірний перебіг. Ускл. легенева недостатність першого-другого ступеня. Протипоказана робота в підземних умовах, в контакті з пилом, токсичними речовинами та газами, в несприятливих метеоумовах, важка фізична праця (а.с. 11). З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01 квітня 2014 року за формою П-4 видно, що [PERSON] має хронічне обструктивне захворювання легенів пилової етіології, другої стадії, помірний перебіг. Ускл. легенева недостатність першого-другого ступеня. Захворювання професійне вперше. ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз. Професійне захворювання виникло у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах праці обумовленими впливом промислового фактора - пил. Причина професійного захворювання: запиленість повітря робочої зони, переважно фіброгенної дії складає 83,6 мг/м3 (ПДК-10мг/м3). За час роботи [PERSON] в ПАТ «ШУ «Покровське» не зафіксовано випадків порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, що могло б сприяти виникненню професійного захворювання. Даний випадок професійного захворювання узято до обліку ПАТ «ШУ «Покровське» (а.с. 17-18). Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, пов'язані з отриманням ним професійного захворювання, що є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував глибину моральних та фізичних страждань, ступінь втрати професійної працездатності, наявність вимушених змін у життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні позивача. Проте, з таким висновком суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди повністю погодитися не можна. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до приписів ст. 153 КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», на всіх підприємствах, установах, організаціях створюються безпечні та нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника, або уповноважений ним орган. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, фати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством. Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. №7, від 30 вересня 1994р. №11 та від 25 травня 1998 р. №15, від 24.10.2003р. №9), вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров'ю. Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9 рп./2004, згідно з яким ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач, працюючи на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», отримав професійне захворювання і йому було встановлено 30% втрати професійної працездатності (а.с. 38, 10). Проте, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, помилково дійшов висновку, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди визначальним є необхідність у медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні позивача для відновлення стану його здоров'я, не враховуючи положень ч. 3 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якою передбачено оплату за рахунок держави таких витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого. Отже, доводи апеляційної скарги щодо неврахування положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди заслуговують на увагу. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не повному обсязі встановив обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, не дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам закону. Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України вказані обставини є підставою для задоволення апеляційної скарги відповідача і зміни рішення суду першої інстанції зі зменшенням розміру стягнення відшкодування моральної шкоди.

Outcome: approved