Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Селянське фермерське господарство «Настасія» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання поновленим договору оренди землі. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 06.11.2007 року був укладений договір оренди землі за № 56/07 відповідно до якого відповідач надав в користування позивачу земельну ділянку загальною площею 2.87 га., яка складається із двох земельних ділянок площами 0.9201 га та 1.9528 га, для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, яка розташована в адміністративних межах Ковтунівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Термін вказаного договору складав 10 років та закінчувався 31.12.2017 року. Умовами даного договору землі було передбачено, що орендар має переважне право на його поновлення на новий строк. Жодних заперечень щодо поновлення строку дії даного договору від відповідача не надходило, а тому позивач 25.04.2018 року надіслав відповідачу повідомлення про продовження строку дії даного договору ще на 10 років та доклав додаткову угоду до договору оренди землі. Окрім того позивач на рахунок відповідача перерахував за користування орендованою земельною ділянкою кошти за 2019 рік. Однак відповідач не визнає право позивача на користування вказаною земельною ділянкою, а тому позивач, вважаючи свої права порушеними, просив визнати поновленим договір оренди землі від 06.11.2007 року на той же строк та на тих же умовах, на яких він був укладений. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав, вказуючи при цьому на порушення позивачем процедури повідомлення орендодавця про переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк, окрім того наполягав на неналежному виконанні и позивачем своїх зобов`язань в частині сплати орендодавцю орендної плати, а також вказував на те, що позивачем не була проведена процедура державної реєстрації права оренди, а тому у позивача відсутні правові підстави для користування земельною ділянкою відповідача. Позивачем до суду було надано відповідь на відзив у якому позивач вказував, що відповідач надав до суду відзив з порушенням відповідних термінів його подачі та вказав на неправдивість доводів відповідача щодо неотримання орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою. Як вбачається із ухвали суду про відкриття провадження по справі від 29.01.2020 року, відповідачу по справі було запропоновано подати до суду відзив на позовну заяву, який необхідно було подати протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали суду про відкриття провадження по справі відповідач отримав 08.02.2020 року, що стверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення, однак відзив на позовну заяву був наданий до суду 13.04.2020 року, тобто із суттєвим пропуском строку, який був встановлений судом для його подання. Відповідно до ч. 7 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином суд не бере до уваги доводи відповідача, які були зазначені у вказаному вище відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні з підстав, які зазначені у позовній заяві, вказуючи при цьому на те, що орендар на законних підставах продовжував користуватися земельною ділянкою та не отримував відповідного листа від орендодавця про припинення договору оренди землі, а тому вважав, що договір був автоматично переукладений на тих же підставах та на той самий строк. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував повністю вказуючи при цьому, що він лише в 2007 році підписував договір оренди землі, а після цього ніяких документів від позивача не отримував, окрім того останній неналежним чином виконував умови договору в частині виплати орендної плати, адже він отримав не всю орендну плату за користування позивачем вказаної земельної ділянки, заперечував факт підписання усіх наданих позивачем відомостей на виплату грошей, а тому і не здивувався коли отримав в 2019 році кошти від позивача, вважаючи, що той розраховується із ним за попередні роки. Представник відповідача в судовому засіданні вказував на неналежний спосіб захисту позивача, при цьому наполягав, що останній порушив порядок поновлення договору оренди землі, який встановлений ЗУ «Про оренду землі», та який не можу довільно трактуватися сторонами на свій вибір, отже у встановлений законодавством строк позивач не скористався своїм переважним правом на укладення договору на новий строк, а тому таких прав не набув. Враховуючи вказане наполягав на тому, що фактично позивач здійснив самозахоплення земельної ділянки у зв`язку із чим відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочин. За таких обставин, посилаючись на вимоги чинного законодавства стосовно вільного вибору контрагента при укладенні договорів, представник відповідача вважав вказаний позов необґрунтованим та таким, який задоволенню не підлягає. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується, [PERSON] є власником земельної ділянки, загальною площею 2.87 га, яка складається із двох земельних ділянок площами 0.92 та 1.95 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Ковтунівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Позивач наполягає, що між ним та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки від 06.11.2007 року, за умовами якого позивач отримав в оренду вказану земельну ділянку, яка належить [PERSON] .. Умовами вказаного договору визначено, що позивач після закінчення строку дії оренди землі, має переважне право на поновлення його на новий строк. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказував, що він скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди даної земельної ділянки та продовжив користуватися нею після закінчення строку дії договору оренди землі, оскільки не отримував від відповідача жодного заперечення чи повідомлення про небажання в подальшому продовжувати строк дії договору оренди землі. Однак суд не погоджується із такими доводами позивача виходячи із наступного. Як вбачається із п. 7 вказаного вище договору оренди землі, даний договір укладено на 10 років по 31.12.2017 рік. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Позивач наполягає, що він направив відповідачу відповідне повідомлення про свій намір скористатися переважним правом на продовження оренди землі та запропонував відповідачу укласти додаткову угоду до договору оренди землі. Разом із тим вказане повідомлення було направлено 25.04.2018 року, тобто із суттєвим порушенням строку, який встановлений у п. 7 вказаного вище договору. Окрім того жодних відомостей про те, чи отримував відповідач таке повідомлення позивач не надав. При цьому суд враховує, що відповідач в судовому засідання заперечував факт отримання такого повідомлення про продовження договору оренди землі. Заява відповідача від 09.10.2019 року про перерахування коштів за пай на картковий рахунок відповідача не може свідчити про погодження сторонами усіх умов такого договору, та продовження між ними договірних відносин, оскільки відповідач заперечував факт таких та вказував, що вважав, що це кошти, які позивач сплачує йому в рахунок погашення заборгованості за орендними платежами попередніх років. Окрім того у вказаній заяві йдеться про договір за №56/07 від 06.11.2007 року, в той час як сторони по справі 06.11.2007 року уклали договір оренди землі за №55/07, а додана позивачем додаткова угода до договору оренди землі, на яку останній посилається взагалі номеру не містить. Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі. Так, відповідно до статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням. Разом із тим, відповідно до ст.. 1 Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно із ст. 13 вказаного вище Закону Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 15 вказаного Закону визначалося, що істотними умовами договору оренди землі є: умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Отже на час укладення договору оренди землі діяли правила за якими у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Однак конструкція ст. 1, 13, 15 вказаного вище закону вказувала, що сторони самі визначають умови оренди землі, які відображають у договорі та такі не можуть порушувати закон, однак можуть встановлювати додаткові права та обов`язки сторін. Так п. 7 вказаного вище договору передбачив процедуру про порядок продовження дії договору, які із невідомих причин самим же позивачем дотримані не були. Ці положення узгоджуються із загальними нормами статті 777 ЦК України, за якими наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється. Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Твердження позивача про те, що він продовжував користуватися вказаною земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі не свідчить про законність користування орендарем цією земельною ділянкою. Переважне право поновити договір оренди на новий строк можливе лише за умови дотримання строків і процедури повідомлення про намір реалізувати таке право. Нормами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини , які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наполягаючи на задоволенні своїх позовних вимог позивач ніяк не аргументував порушення умов договору щодо порядку його поновлення при цьому вказував на своє переважне право на його поновлення, яке встановлено цим же договором. На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed