Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. 22 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною завою до [PERSON] про стягнення боргу. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити. В обгрунування позовних вимог зазначив, що відповідач по справі заборгував йому 42.000.00 грн. про що написав відповідну розписку, гроші зобов`язався повернути до 20 вересня 2016 року але до теперішнього часу не розрахувався. Також, зазначив , що при написанні розписки грошей відповідачу він не передавав,так як фактично вказана сума виникла через покупку [PERSON] деталей до трактору Т-150. Окрім того зазначив, що останнім було сплачено 40 000.00 грн. і залишок на теперішній час становить 6000.00 грн. враховуючи ,що за цей час відповідач ще придбав у нього шини для трактора у комплектації з дисками та кронштейн силового циліндру . Виходячи з викладеного прохав позовні вимоги задовольнити, та вирішити питання стосовно понесених ним судових витрат. Заяви , клопотання та інші процесуальні дії по справі. 5 вересня 2019 року після отримання інформації про місце проживання (перебування ) відповідача по справі постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 23 вересня 2019 року. Також відповідачу наданий строк для подання відзиву на позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в підготовчу судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив , що ніякого кредитного договору між ним та [PERSON] не відбувалось і грошей він не отримував. Між ними відбувся фактичний договір купівлі - продажу, розписка ним була написана на підтвердження свого наміру придбати товар. Вважає ,що позовні вимоги є безпідставними і такими , що задоволенню не підлягають. Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду за правилами загального провадження. 4 листопада 2019 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 4 листопада 2019 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду з первісним позовом. За клопотанням відповідача в судове засідання викликаний свідок. Суд, заслушавши пояснення позивача, відповідача, свідка оцінивши докази, представлені в матеріалах справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Матеріали справи містять розписку написану власноруч [PERSON] , якою він зобов`язується віддати [PERSON] 42 000.00 грн. до 20 вересня 2019 року. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив факт того , що грошей в час написання розписки ним [PERSON] не передавались, а розписка була написана за для підтвердження намірів відповідача щодо сплати придбання агрегату для трактора. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив , що враховуючи той факт, що з [PERSON] вони давні знайомі, він запропонував придбати раму від колісного трактору Т-150 з кабіною за 42000.00 грн.. Окрім того за домовленістю останній мав передати відповідні документи на це обладнання. За домовленістю сплата за товар могла відбутися після збирання врожаю, на що [PERSON] погодився. У жовтні 2016 року після збору врожаю, він віддав 42000.00 грн. [PERSON] особисто , в присутності свого сина але останній не відав йому розписку , посилаючись, що вона знаходиться в іншому місці. Також відповідач засвідчив, що його син дійсно ще брав у [PERSON] колеса для трактору Т-150 у зборі та кронштейн силового циліндру на загальну суму 6000.00 грн. і до теперішнього часу не розрахувався, так як останній не дає документи на придбаний агрегат, тому вважає,що позовні вимоги без підставні і такі що не підлягають задоволенню. По зустрічному позову зазначив, що між ним та [PERSON] , 6 серпня 2016 року фактично відбувся договір купівлі - продажу, він був без грошовий , у вересні 2016 року він повністю розрахувався з [PERSON] але останній не віддав написану ним розписку, посилався , що її немає при собі. Враховуючи, що вони знайомі тривалий час він сподівався на порядність останнього. Вважає , що ця розписка не є договором позики а тому прохав визнати її недійсною. [PERSON] заперечував проти зустрічної позовної заяви та наполягав на своїх вимогах посилаючись на надані докази. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив факт покупки деталей для трактора батьком [PERSON] , також пояснив ,що в його присутності після збирання врожаю у вересні 2016 року, останній повністю розрахувався з [PERSON] .. Окрім того засвідчив той факт , що він придбав у [PERSON] колеса та раму, та розрахувався з ним через те ,що останній не передав йому документи на трактор. Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми. Відповідно до положень ст.509 Цивільного кодексу України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положення ст.205 Цивільного кодепксу України передбачають, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з ч.1 ст.206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами ст.208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За змістом ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено , що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет джоговору , умови ,що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однаєї із сторін має буди достягнуто згоди. Відповідно до ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови , договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей , не породжує у майбутньому позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Законодавець визначає , що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того , що саме передається позичальникові за договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання , так і умови договору , а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тобто , розписка як документ , що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання грошей. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Аналізуючи правову природу позики, цей договір є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. За цим договором обов`язки щодо повернення коштів виникають лише у боржника - позичальника. Право вимоги повернення грошових коштів має виключно кредитор - позикодавець. При цьому , статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 Цивільного кодекс України. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п. 2, 4-7 постанови Пленуму Верховного Суд України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного Кодексу зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 Цивыльного Кодексу суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що оспорюваним правочином порушуються права відповідача, суд дійшов висновку що [PERSON] є заінтересованою особою в розумінні ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України щодо оскарження договору позики, укладеного між ним та позивачем по первісному позову. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно постанови Верховного суду від 24 травня 2018 року (справа №522/11043/14-ц, провадження №61-5024св18) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Як зазначалось вище матеріали справи містять розписку від імені [PERSON] який зобов`язуєть ся повернути [PERSON] 42000.00 грн. до 20 вересня 2016 року. Будь - яких посилань на умови отримання , повернення позитки, а також отримання боржником від кредитора певної суми не містить. Згідно статті 77 Цивільно- процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи викладене, а також те, що предметом доказування по даній справі є вчинення дій сторонами по справі на виконання договору позики, суд встановив, що матеріали справи не містять, а позивачем по первинному позову не надано до суду доказів того , що між ним та [PERSON] 6 серпня 2019 року укладено договір позики. Натомість [PERSON] в судовому засіданні засвідчив , що вищевказана розписка була видана [PERSON] на підтвердження його наміру придбання деталей для трактора Т-150, передавання будь - яких грошових коштів на час укладання договору не відбулось. Окрім того засвідчив , що останнім було повернуто 40 000.00 грн. в розрахунок за придбаний товар. [PERSON] на підтримання зустрічного позову надано пояснення , що ним дійсно придбано у [PERSON] деталі для трактора за які, він сплатив останньому зазначену у розписки суму 42000.00 грн., але останній розписку не повернув , посилаючись на її відсутність. При її написанні ніяких грошових коштів від [PERSON] він не отримував. Фактично вони уклали - договір купівлі продажу. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Цивільно- процесуального кодексу України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 Цивільно- процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 12 Цивільно- процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 81 Цивільно- процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в заявах по суті справи, поданих сторонами по справі, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Таким чином, оскільки позивач за первинним позовом на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первинним позовом задоволенню не підлягають. Щодо вимог по зустрічному позову . Враховуючи вищевикладені вище обставини , та досліджені судом докази , суд дійшов до висновку про відсутність фактичного наміру укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики . З наданих доказів вбачається , що між сторонами фактично укладався договір купівлі - продажі , який і був закріплений розпискою , а тому позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ,2 ст.141 Цивільно- процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved