Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У червні 2019 року [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 12 вересня 1982 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбу подружжям за спільні кошти побудовано житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за відповідачем. Також, на праві приватної власності відповідачу належить земельна ділянка площею 0,1960 га, кадастровий номер 3221283207:01:002:0050, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка також набута за час шлюбу. Проте, спільне подружнє життя між сторонами не склалося, тому 18 вересня 2014 року шлюб розірвано. За таких обставин, позивач звертається із позовними вимогами, в яких просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового вказаного будинку та земельної ділянки. Позиція відповідача щодо заявлених позовних вимог. 18 листопада 2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог. Відповідач вважає, що позивачем пропущені строки позовної давності, так як шлюб між сторонами розірвано 18 вересня 2014 року, а з даним позовом [PERSON] звернулася 20 червня 2019 року, тому слід застосувати наслідки спливу позовної давності, про що відповідачем подано відповідну заяву. Також, земельна ділянка, яку просить поділити позивач, була надана відповідачу на підставі рішення колегіального органу Калинівської селищної ради, що свідчить про використання відповідачем свого права на приватизацію спірної земельної ділянки. Будь-які домовленості стосовно користування земельною ділянкою між позивачем та відповідачем відсутні, а тому така земельна ділянка у спільній власності подружжя не перебувала, та не підлягає поділу як майно подружжя. Спірний житловий будинок зареєстрований за відповідачем 23 серпня 2017 року, тобто уже після розірвання шлюбу. Безпідставними є посилання позивача, що такий житловий будинок побудований у 1991 році, оскільки 30 вересня 1991 року відповідачу лише виділено земельну ділянку під забудову, а зазначені дані у технічному паспорті щодо року побудови житлового будинку є помилковими. На час розірвання шлюбу на спірній земельній ділянці знаходилася лише коробка однієї будівлі (стіни без вікон, дверей, штукатурки, та без інших оздоблювальних робіт). Також, були відсутні надвірні будівлі та споруди. Після розірвання шлюбу відповідач сам поніс значні грошові витрати на добудову та оздоблювальні роботи об`єктів будівництва. Отже, позивач не може претендувати на Ѕ частину житлового будинку. 26 листопада 2019 року позивач [PERSON] подала відповідь на відзив, де не погоджується із викладеними у ньому обставинами. Вважає, що нею не пропущений строк для звернення із даними позовними вимогами до суду, оскільки такий строк обраховується не із дня розірвання шлюбу, а із дня, коли особа дізналася про порушення її права. Спірний житловий будинок знаходиться на цій земельній ділянці, а тому, у випадку переходу частки житлового будинку позивачу, відповідна частка земельної ділянки переходить у її власність. Безпідставними є посилання відповідача на те, що житловий будинок побудований ним після розірвання шлюбу, оскільки у всіх доданих до матеріалів справи доказах, у тому числі і технічному паспорті на житловий будинок від 2017 року, зазначено, що рік побудови житлового будинку - 1991. Зазначені відповідачем обставини також спростовуються тим, що у 2007 році спірний будинок було газифіковано. Додані до відзиву чеки та квитанції на придбання будівельних матеріалів є неналежними доказами, оскільки не містять інформації про те, яким чином вони стосуються відповідача. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2019 року вжито заходи забезпечення позову (а.с. 39-40). Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 50). У підготовчому засіданні задоволено клопотання відповідача про виклик та допит у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 109). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Хоминська О.С. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ярмоленко А.М. проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову. Обставини справи, що встановлені судом. 12 вересня 1982 року Лознянською сільською радою Хмельницького району Вінницької області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 12 вересня 1982 року (а.с. 9). Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Установлено, що на підставі рішення від 30 вересня 1991 року 07 сесії 21 скликання Калинівської сільської ради народних депутатів [PERSON] виділено земельну ділянку під забудову у [ADDRESS] площею 0,1960 га (а.с. 14). 24 вересня 1992 року у госпрозрахунковому проектно-виробничому архітектурно-планувальному бюро зареєстровано паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,1865 га, розташованої по [ADDRESS] , та яка видана [PERSON] на підставі рішення сесії Калинівської сільської ради народних депутатів від 30 вересня 1991 року. На даній земельній ділянці дозволено будівництво одноквартирного житлового будинку (а.с. 13 на звороті). У 1992 році головним архітектором Броварського району затверджено акт виносу в натурі вищевказаної земельної ділянки і розбивки будівель (а.с. 22). 10 лютого 2011 року [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 486993 про право власності на земельну ділянку площею 0,1960 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - 3221283207:01:002:0050, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). Зі змісту копії довідки № 622, виданої 31 липня 2017 року Калинівською селищною радою Броварського району Київської області, вбачається, що у зв`язку із упорядкуванням адресного господарства вищевказаній земельній ділянці присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с. 31). 01 серпня 2017 року на ім`я [PERSON] видано технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 23-28). Згідно вказаного технічного паспорта, загальна площа житлового будинку становить 65,8 кв.м., житлова - 35,4 кв.м., рік побудови будинку - 1991 (а.с. 27). Зі змісту довідки № 640 від 04 серпня 2017 року Калинівської селищної ради Броварського району Київської області вбачається, що згідно записів погосподарської книги № 3 за 2016-2023 роки, особовий рахунок № [NUMBER] по [ADDRESS] , який значиться за [PERSON] , знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, збудований у 1991 році (а.с. 32). 23 серпня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 29). До матеріалів справи додано копію робочого проекту газопостачання житлового будинку [ADDRESS] , який погоджений 27 серпня 2007 року головним інженером Броварської філії відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (а.с. 118-121). Згідно листа № 81001-Сл-18206-1119 Броварського відділення АТ «Київоблгаз» від 28 листопада 2019 року пуск газу за адресою: [ADDRESS] , виконаний 05 жовтня 2007 року (а.с. 133). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача та відповідача, оскільки є їхнім сусідом. Із відповідачем товаришує. Відповідач позичав у свідка кошти для ремонту будинку. Всі ремонтні роботи у будинку робив відповідач вже після розірвання шлюбу із позивачем. До того часу на земельній ділянці не було ніяких споруд стояв будинок у вигляді сараю, вікна були дерев`яні, забиті фанерою. Відповідач поставив у будинку вікна, двері, пробив скважину, провів каналізацію, відвід води, альтанку, залив бетон по фасаду, зробив ремонт у будинку, посадив дерева та виконав інші роботи, що дозволили проживати у будинку. Свідку відомо, що все це робив лише відповідач без допомоги позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає з [PERSON] однією сім`єю з 2013 року, а шлюб зареєстрували 20.10.2017 року. Коли почала жити із відповідачем у будинку у Скибині, там були жахливі умови. З 2015 року вони почали будувати добудову, поміняли вікна, провели воду, облаштували ванну, туалет, сходи на другий поверх, збудували альтанку, здійснили оздоблювальні роботи у будинку. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна норма закріплена у статті 60 СК України. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З наданих до суду доказів встановлено, що спірний житловий будинок побудований у 1991 році, що зафіксовано в технічному паспорті, виготовленому 01.08.2017 року ТОВ «Укрінвентарексперт». Саме на підставі вказаного технічного паспорту та довідки № 640 від 04 серпня 2017 року відповідач 23 серпня 2017 року зареєстрував право власності на вказаний будинок. В оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - зведення будинку під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При розгляді справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу - будівництво будинку у 1991 році. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що у технічному паспорті міститься помилка щодо року побудови житлового будинку, оскільки після розірвання шлюбу у 2014 році особисто ним побудовано: трубчатий колодязь глибиною 37 метрів та відповідну так звану шахту (у 2015 році); водопостачання до будинку (у 2015 році); вигрібний каналізаційний колодязь (у 2015 році); утеплив зовнішні стіни будинку пінопластом товщиною 5 см., та оздобив декоративною штукатуркою «короїд» (у 2016 році); побудував навкруги будинку бетоновану відмостку (у 2016 році); побудував альтанку (у 2015 році); встановив у будинку металопластикові вікна (у 2015 році); утеплив другий поверх «мінватою» та відповідними дерев`яними листами (у 2018 році); побудував східці на другий поверх (у 2019 році), а також здійснював інші будівельними та оздоблювальними роботами. На підтвердження викладених обставин відповідачем до суду надані товарні та фіскальні чеки, товаро-транспортні накладні, рахунки-фактури на придбання будівельних матеріалів, проте із вказаних доказів неможливо встановити, хто був платником за придбання вказаних товарів та чи використані такі товари у будівництві спірного будинку. Покази свідків про проведення будівельних робіт у спірному будинку не спростовують обставин будівництва будинку у 1991 році, які підтверджені письмовими доказами. Відтак, твердження відповідача про те, що після розірвання шлюбу у 2014 році, ним проведені певні роботи по будівництву будинку, що суттєво збільшили вартість майна, належними і допустимими доказами не підтверджені. Отже, враховуючи те, що 23 серпня 2017 року відповідач зареєстрував за собою право власності на спірний будинок, проте будинок фактично побудований у 1991 році, тобто в період шлюбу сторін у справі, суд приходить до висновку, що будинок є спільним майном подружжя, тому підлягає поділу в рівних частках. Також, матеріалами справи встановлено, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1960 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - 3221283207:01:002:0050. Вказана земельна ділянка приватизована, право власності зареєстровано за відповідачем на підставі державного акту, виданого 10 лютого 2011 року на ім`я [PERSON] . Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Указана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Тож, враховуючи те, що спірна земельна ділянка набута у власність відповідачем 10 лютого 2011 року, то відповідно до вищенаведених положень СК України, є спільним сумісним майном подружжя, тому також підлягає поділу в рівних частках. Щодо строків позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідність до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також, ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Виходячи із аналізу вищевказаної статті та обставин даної справи, строк позовної заяви обчислюється із дати коли позивач дізналася про порушення свого права власності, а не із дати розірвання шлюбу, як про це зазначає відповідач. Вище установлено, що право власності на спірний житловий будинок зареєстровано одноосібно за відповідачем 23 серпня 2017 року, що порушує права позивача, тому суд вважає, що саме з цієї дати почалося обчислення строків позовної давності. Із позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя [PERSON] звернулася 20 червня 2019 року, тобто у межах строку позовної давності. Отже, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі наявні у матеріалах справи докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Із матеріалів справи вбачається, що за подання даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2700, що підтверджується квитанцією № 0.0.1385693614.1 від 19.06.2019 року (а.с. 1). Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, беручи до уваги задоволення позову, стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 2700 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved