Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Районна адміністрація ЗМР по Олександрівському району як орган опіки та піклування, яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Запорізький міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді ЗМР про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] в пологовому будинку № 9 народився [PERSON], який з 03.02.2017 року перебуває на лікуванні в Дитячій лікарні № 1, куди був переведений з пологового будинку № 9 без супроводу батьків. Матір'ю новонародженої дитини є [PERSON] Відомості про батька дитини внесені на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. [PERSON] в шлюбі не перебуває. Відповідач перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з 2010 року з діагнозом «шизофренія, параноїдальна форма, епізодичний тип перебігу з наростаючим дефектом», внаслідок чого їй надана інвалідність 2 групи загального захворювання. Відділом по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради спільно із співробітником Запорізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді обстежено умови проживання відповідача за адресою: [ADDRESS], та встановлено, що санітарний стан приміщення є незадовільним, у кімнатах дуже брудно, наявний неприємний запах, речі невпорядковано. Матір'ю не створені умови для перебування новонародженої дитини. Посилаючись на зазначені обставини, враховуючи інтереси малолітньої дитини, позивач просить суд відібрати малолітню дитину [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, влаштувати дитину на повне державне утримання до ЗОСБД «Сонечко» та стягнути з [PERSON] на користь фізичної чи юридичної особи, на утриманні якої знаходитиметься дитина, аліменти у розміні 1/4 частини доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму, затвердженого для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомила, заперечень не надала. Її неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних матеріалів в справі достатньо для розгляду її суті. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги вважає обґрунтованими, проти задоволення позову не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позов підлягає повному задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження [NUMBER] від 21.02.2017 року, виданого Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 31, [PERSON] є матір'ю [PERSON], 31.01.2017 року. Відомості про батька в свідоцтві про народження [PERSON] зазначені відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Відповідно до листа від 03.02.2017 № 01-11/30, Комунальною установою «Пологовий будинок № 9» повідомлено, що до пологового будинку госпіталізована [PERSON], 1984 р.н., що мешкає за адресою [ADDRESS]. Жінка доставлена машиною швидкої допомоги з новонародженим хлопчиком, якого вона народила вдома. 31.01.2017 року [PERSON] оглянута співробітником соціальної служби, 01.02.2017 року консультована лікарем-психіатром, який підтвердив наявність у жінки психічного захворювання. 03.02.2017 року новонароджена дитина переведена до відділення патології новонароджених КУ «Дитяча лікарня № 1», мати виписана додому. Згідно з листом Дитячої лікарні № 1 від 06.02.2017 р. № 01-14/79, начальнику відділу по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей ЗМР повідомлено, що в Дитячу лікарню № 1 03.02.2017 р. переведена дитина [PERSON] (хлопчик) з полового будинку № 9 (без матері) в присутності медичного працівника ПБ № 9 з документами. До лікарні мати [PERSON] не з'явилася, не повідомила своє місце знаходження на даний час, спілкування в телефоннім режимі з працівником ССДОРА стало відомо, що сім'я знаходиться на обліку СУСДОРА. Відповідно до акта обстеження умов проживання від 03.02.2017 року, відповідачкою для виховання та розвитку дитини умов не створено. У квартирі відсутні газопостачання, немає гарячої води, електропостачання. Відсутні меблі, побутова техніка, речі не впорядковані. Відсутні будь-які речі для дитини, у кімнаті брудно, приміщення потребує ремонту, повітряний режим не дотримано. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації ЗМР по Олександрівському району про відібрання малолітнього [PERSON], 2017 року народження, у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав від 01.03.2017 р., протокол № 4, встановлено, що [PERSON] через стан здоров'я, викликаний психічним захворюванням, не може розуміти значення своїх дій та на належному рівні виконувати свої батьківські обов'язки, перебування дитини з матір'ю є небезпечним для життя, здоров'я, морального виховання малолітнього. Приймаючи до уваги те, що виявлені негативні обставини свідчили про безпосередню загрозу життю та здоров'ю новонародженої дитини, перебування дитини з матір'ю суперечило би життєвим інтересам дитини, комісія з питань захисту прав дитини при районній адміністрації дійшла висновку про необхідність звернення органу опіки та піклування до суду з позовною заявою про відібрання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у матері [PERSON] Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров'ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ч. ч. 1, 3, 4 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п.2-5 ч.1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки і піклування. Під час ухвалення рішення про позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їх дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до роз'яснень пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Пленум Верховного Суду України в п. 15 зазначеної вище постанови роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із змісту ч. 3 ст. 181 СК України слідує, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері батька і (або) у твердій грошовий сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України в постанові № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК . Виходячи з матеріального становища сторін та враховуючи стан їх здоров'я, а також те, що відповідач по справі, мати дитини в добровільному порядку не піклується про утримання малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що відповідач має можливість та зобов'язана надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обов'язків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Відповідач не надала суду жодних заперечень з приводу позовних вимог позивача, а докази, наявні в матеріалах справи вказують на те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, тобто свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. Враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved