Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечення відповідачів. Позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.А. про визнання правочину недійсним, про визнання права власності на квартиру. У своєму позові позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] до [PERSON] та посвідчений 29 липня 2015 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.П. за реєстровим номером 1245; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 25,3 кв.м., загальною 40,2 кв.м.; стягнути судовий збір у розмірі 2340,80 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1200 грн. З урахуванням уточнень до позову, позивач зазначає, що відповідач по справі [PERSON] є її онукою та донькою її старшої доньки. Їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] . В липні 2015 року до неї приїхала старша донька [PERSON] та пообіцяла, що вона та її донька будуть провідувати її, піклуватися про неї, надавати необхідну допомогу, а вона повинна оформити на її доньку свою квартиру. Вона зраділа та на умовах того, що донька та онука будуть надавати їй належну допомогу до смерті вона погодилась залишити квартиру [PERSON] Тому 29 липня 2015 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування спірної квартири. Укладаючи договір вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме те, що вона особа похилого віку, юридично неосвідчена. Після укладання договору дарування відчужена квартира відповідачу фактично не передавалась, та вона так само залишилась проживати сама в квартирі бо іншого житла не має. Після укладення договору [PERSON] допомагала їй, провідувала та купувала необхідні продукти, але з квітня 2016 року відповідач перестала її відвідувати та надавати необхідну допомогу. Зазначає, що укладений договір 29 липня 2015 року не відповідає загальним вимогам. Так, відповідач не приймала спірну квартиру від неї в дар, а тому не набула не неї права власності, вона залишилась проживати в квартирі, користуючись нею по цей час, зареєстрована в цьому приміщенні. Відповідач в спірну квартиру не вселялась, свої речі не перевозила, не сплачує комунальні послуги як власник квартири. Вважає. що договір дарування вчинений нею під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, а саме щодо прав і обов`язків сторін за договором, правових наслідків його укладання. У зв`язку з помилковим укладанням договору дарування нерухомого майна замість договору довічного утримання вона залишилась без соціального захисту, можливості отримувати допомогу від онуки та без квартири. Спірна квартира була її єдиною власністю, іншого житла вона не має. Та обставина, що 29 липня 2015 року нею укладений з відповідачем договір дарування квартири під впливом помилки, що має істотне значення підтверджується її реєстрацією в квартирі, вона залишається проживати в квартирі та є споживачем комунальних послуг. Про порушення свого права вона дізналась в квітні 2016 року, коли відповідач відмовилась надати їй необхідну допомогу, тому вважає, що строк позовної давності нею не пропущено, а перебіг позовної давності починається з квітня 2016 року, коли відповідач перестала надавати їй необхідну допомогу та заявила про відсутність у неї будь-яких зобов`язань перед нею. У відповіді на відзив позивач посилалась на те, що відповідач ввела в оману суд, зазначивши що окрім спірної квартири, у неї є житловий будинок [ADDRESS] , який належить їй на праві власності, але вказаний будинок непридатний для проживання вже протягом тривалого часу та знаходиться в аварійному стані. У своєму позові, відповіді на відзив, позивач посилається на норми ст.ст.15, 16, 203, 215, 216, 229, 317, 319, 717, 744 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилались на обставини викладені в позові. Просять суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] до [PERSON] та посвідчений 29 липня 2015 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.П. за реєстровим номером 1245; визнати за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 25,3 кв.м., загальною 40,2 кв.м.; стягнути судовий збір у розмірі 2340,80 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1200 грн. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позов, у якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю. Позивачем не надані будь-які докази, які б підтвердили факт недійсності договору дарування квартири. У своєму відзиві відповідач та його представник посилались на те, що у липні 2015 року до неї звернулась позивач по справі [PERSON] та запропонувала подарувати квартиру [ADDRESS] , яка їй належить на праві власності, шляхом укладання договору дарування, на що вона погодилась. 29 липня 2015 року сторони уклади договір, під час укладання якого нотаріус роз`яснив суть договору та усі правові наслідки його укладання. Одразу після укладання договору дарування вона прийняла дарунок, а саме позивач передала їй усі оригінали документі на квартиру, що є прийняття дарунка. Після укладання договору дарування із позивачем була домовленість, що вона залишиться проживати у квартирі стільки скільки забажає. Зазначила також, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про майнові зобов`язальні умови для його сторін, нотаріус роз`яснив суть договору та усі правові наслідки укладання такого договору. Окрім цього, оспорюваний договір дарування було укладено 29 липня 2015 року та до цього часу будь-яких претензій до відповідача жодного разу за весь час після укладання договору позивач не пред`являла, лише вказує, що про порушення своїх прав дізналась в квітні 2016 року. Зазначила, що позовна даність встановлює у три роки, тому вважає, що з часу укладання договору дарування позивач пропустила строк для звернення до суду із позовною заявою. Вважає, що позивачем не було подано до суду належним доказів на підтвердження своїх вимог, тому законні підстави для задоволення позову відсутні. Посилається на норми ст.ст.203, 215, 229, 256, 257,261, 267, 717 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.А. у судове засідання не з`явилась, надала суду лист, у якому просить розглянути справу у її відсутність. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що позивач є її мамою та бабусею відповідачу. В 2015 році позивач запропонувала переоформити її квартиру [ADDRESS] на неї, але вона відмовилась. Через деякий час [PERSON] повідомила, що має бажання оформити квартиру на відповідача [PERSON] , яка погодилась та в липні 2015 року оформили договір дарування нотаріально. Нотаріус позивачу про наслідки договору дарування роз`яснювала позивачу. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою позивача з 1965 року. Позивач потребує догляду. [PERSON] проживає одна в квартирі [ADDRESS] . З 2015 року [PERSON] провідувала онучка [PERSON] , але з 2016 року перестала. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою позивачу [PERSON] приблизно 30 років. Повідомила, що відповідача [PERSON] вона бачила лише раз. [PERSON] проживає одна в квартирі [ADDRESS] . В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що позивач є її матір`ю. В 2015 році позивач повідомила їй, що має бажання передати квартиру [PERSON] , а та повинна була допомагати позивачу. Квартира передавалась відповідачу за умови, що остання повинна була утримувати їх матір [PERSON] . Заяви, клопотання та пояснення учасників справи 18 лютого 2019 року позивачем надано клопотання про витребування доказів. 18 лютого 2019 року позивачем надана заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту. 26 березня 2019 року відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи. 26 березня 2019 року позивачем надана заява про уточнення позовних вимог. 27 березня 2019 року третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.А. надала суду лист, в якому просить розглянути справу у її відсутність. 10 квітня 2019 року відповідачем наданий суду відзив на позов. 07 червня 2019 року представником позивача надана заява про виклик свідків, яка ухвалою суду задоволена. 07 червня 2019 року позивачем надана суду відповідь на відзив. 16 серпня 2019 року відповідачем надана суду заперечення на відповідь на відзив. 06 вересня 2019 року представником позивача надана суду заява про виклик свідка. 15 листопада 2019 року представником відповідача надано суду клопотання про витребування доказів. Процесуальні дії суду 21 лютого 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 21 лютого 2019 року ухвалою суду забезпечений позов та накладений арешт на спірне нерухоме майно. 24 червня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 18 липня 2019 року ухвалою суду задоволено клопотання про витребування доказів. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є визнання недійсним дарування квартири та визнання права власності. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення ЦК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є її онукою та донькою старшої доньки позивача [PERSON] , що не заперечується відповідачем. Як встановлено в судовому засіданні позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , де ? частина квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 07 вересня 1998 року Фондом комунальної власності м.Дніпродзержинська та ? частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В.М. 16 березня 2012 року, реєстр № 281 (а.с.15-16). 29 липня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування спірної квартири [ADDRESS] , що не заперечується сторонами та посвідчений 29 липня 2015 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.П. за реєстровим номером 1245. Позивач [PERSON] у своєму позові посилається на те, що укладаючи договір вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме те, що вона особа похилого віку, юридично неосвідчена, а також після укладання договору дарування відчужена квартира відповідачу фактично не передавалась, вона залишилась проживати сама в квартирі бо іншого житла не має. Після укладення договору [PERSON] допомагала їй, провідувала та купувала необхідні продукти, але з квітня 2016 року відповідач перестала її відвідувати та надавати необхідну допомогу. Позивач зазначає, що укладений договір 29 липня 2015 року не відповідає загальним вимогам, тому як відповідач не приймала спірну квартиру від неї в дар, у зв`язку з чим не набула на неї права власності, позивач залишилась проживати в квартирі, користуючись нею по цей час, зареєстрована в цьому приміщенні. Відповідач в спірну квартиру не вселялась, свої речі не перевозила, не сплачує комунальні послуги як власник квартири. Вважає. що договір дарування вчинений нею під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, а саме щодо прав і обов`язків сторін за договором, правових наслідків його укладання. У зв`язку з помилковим укладанням договору дарування нерухомого майна замість договору довічного утримання вона залишилась без соціального захисту, можливості отримувати допомогу від внучки та без квартири. Спірна квартира була її єдиною власністю, іншого житла вона не має. Окрім цього, позивач зазначила, що про порушення свого права вона дізналась в квітні 2016 року, коли відповідач відмовилась надати їй необхідну допомогу, тому вважає, що строк позовної давності нею не пропущений, а перебіг позовної давності починається з квітня 2016 року, коли відповідач перестала надавати їй необхідну допомогу та заявила про відсутність у неї будь-яких зобов`язань перед нею. Оцінка суду Розглянувши матеріали цивільної справи, вислухавши сторони та представників сторін, свідків, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування квартири, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що вона є особою похилого віку та потребує сторонньої допомоги, мешкає у спірній квартирі одна та є особою похилого віку. Крім того, позивач вказував на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, здійснення оплати за комунальні платежі, а також не проживання в квартирі відповідача - обдаровуваної. Відповідно до вимог ч.1 ст.722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Позивач вказувала, що в силу свого похилого віку у нотаріуса не розуміла змісту укладеного між сторонами правочину та бажала укласти інший договір, яким встановити порядок її утримання та догляд. Вказані обставини також були підтверджені у поданих до суду поясненнях свідків. Згідно до норми ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як встановлено в судовому засіданні та на що не заперечувала відповідач, позивач [PERSON] після укладання договору дарування, тобто з липня 2015 року, залишилась проживати та продовжувала бути зареєстрованою в спірній квартирі [ADDRESS] , ключі від квартири відповідачу не передавала, а також згідно до наданих суду квитанцій продовжувала сплачувати комунальні послуги, в той час відповідач проживала за іншою адресою. Крім того, спірна квартира [ADDRESS] є єдиним житлом позивача, хоча позивач й має у власності інше житлове приміщення за [ADDRESS] , але технічний стан якого, відповідно до висновку судового експерта Харченко В.В. складеного 01.11.2018 року, є аварійним та непридатний для нормальної експлуатації, у зв`язку із чим посилання відповідача на те, що позивач має інше житло придатне для проживання є безпідставним. Відповідно до вимог ч.4 ст.722 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку про те, що право позивача підлягає захисту на повагу до його житла з урахуванням вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що у позивача на час укладення договору дарування 29 липня 2015 року було відсутнє її волевиявлення на відчуження квартири, спірне житло є єдиним та придатним для її проживання, відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати у спірному будинку після укладення договору дарування. Щодо строків позовної давності звернення до суду суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки продовжувала користуватись спірним нерухомим майном, дарунок фактично не передавала обдарованій, чим вважала що нею укладений договір довічного утримання, а звернулась до суду лише тоді, коли відповідач перестала її утримувати та доглядати. Відповідно до вимог ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв`язку із зазначеним вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню щодо визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] до [PERSON] та посвідчений 29 липня 2015 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Прожуган М.П. за реєстровим номером 1245; визнати за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 25,3 кв.м., загальною 40,2 кв.м. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved