Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 02 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержинську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва - задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Дзержинську Донецької області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн. З рішенням суду не погодилось відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України в м. Дзержинська Донецької області подавши апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також вказує, що Відділення Фонду повністю виконує свої обов'язки перед потерпілим на виробництві і підстав для відшкодування йому моральної шкоди за рахунок Фонду немає. Також, з апеляційної скарги вбачається, що позивач за рахунок Фонду отримував одноразові допомоги, щомісячно отримує страхові виплати. Також, відповідно до ЗУ від 23.02.2007 №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набув чинності з 20.03.2007р., внесені відповідні зміни щодо виплати моральної (немайнової) шкоди потерпілому. Так, у ст. 21 цього Закону підпункт «е» пункту 1 частини 1, який передбачав виплату Фондом потерпілому грошової суми за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди, виключений з 20.03.2007 року. Таким чином, немає правових підстав для відшкодування потерпілому моральної шкоди за рахунок Фонду. Також апелянт посилається на відсутність висновку МСЕК, яким би підтверджувався факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди з боку Фонду, що підтверджувався би доказами. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, доводи апеляційної скарги не підтримав, просив розглядати справу за його відсутністю та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивача. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що з 20.05.1998 року по 03.10.2002 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Дзержинськвугілля», де працював у відокремленому підрозділі «Шахта імені Ф.Е.Дзержинського» вибійником 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі та був звільнений з підприємства за станом здоров'я наказом №82 від 19.10.2002 року у відповідності до трудової книжки [NUMBER] (а.с. 5, 6). В судовому засіданні встановлено та цього не заперечує представник відповідача, що отримання каліцтва вперше підтверджено актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 15.04.2002 року за №32, згідно якого 13.04.2002 року [PERSON] був травмований (а.с. 7, 8). Довідкою про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності серії 2-18 АВ №077115 від 26.10.2004 року, згідно якої встановлена друга група інвалідності та встановлено 80% втрати професійної працездатності безстроково, а саме: 70% - трудове каліцтво 2002 року; 10% - трудове каліцтво 1995 року повторно. (а.с. 9, 10, 23-25). Згідно виписки з історії хвороби №4043 позивач [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні ЦМС м. Дзержинська з 02.04.2012 року по 18.04.2012 року через загострення травми, отриманої на виробництві (а.с. 11-13). Суд, задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн., виходив з того, що позивачу первинно було встановлено втрату працездатності на 80%, тому він має право на відшкодування йому моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань моральної шкоди потерпілим внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві. Розглядаючи справу, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. №1105-XIV (з наступними змінами). Згідно частини 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року №2694-XII (в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». За змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, а саме, на час настання нещасного випадку на виробництві, положення п/п «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяли, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди і доводи відповідача про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача, є такими, що не ґрунтуються на законі. Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відповідача обов'язку по сплаті такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу. Доводи відповідача про те, що факт завдання позивачу моральної шкоди недоведений, оскільки відсутній висновок МСЕК про встановлення такого факту, не ґрунтуються на законі. Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», який затверджений наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року №212, на медико-соціальні експертні комісії дійсно було покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт розслідування професійного захворювання, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи вбачається, що страховий випадок з позивачем стався 13 квітня 2002 року 15.04.2002 року йому була встановлена вперше втрата професійної працездатності 70%, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року №717-V, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон не розповсюджується. А 10% повторно за наслідками трудового каліцтва 08.02.1995 року. Проте, на це суд першої інстанції уваги не звернув та помилково стягнув моральну шкоду у підвищеному розмірі. Визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд враховує характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач в зв'язку з отриманням професійного захворювання, ступінь втрати ним професійної працездатності, неможливість відновлення стану здоров'я і визначає її розмір в сумі 20000,00 грн. За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині відшкодування моральної шкоди, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в цій частині на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає зміні з ухваленням в цій частині нового рішення.

Outcome: partial