Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 25.09.2020 до Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . У даному житловому будинку за вищевказаною адресою, власником якого є [PERSON] , яка за даною адресою зареєстрована і проживає, також зареєстровані колишній чоловік - [PERSON] , [INFO] з 21.09.2006 року та дочка - [PERSON] , [INFO] з 17.05.2018 року. Однак її колишній чоловік - [PERSON] , з яким розлучена з 2016 року не проживає в житловому будинку понад три роки без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавився. Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона та інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити договір купівлі-продажу даного будинку. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що витратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту її порушених прав. Оскільки відповідач в даному будинку не проживає понад трьох років без поважної причини, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням, які містяться в матеріалах справи, а також відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст.128 ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 07.10.2020 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. У суді встановлено, що [PERSON] , має у приватній власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору дарування будинку від 15.07.2004 року. Аналогічне підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, дата формування 17.01.2020. У будинку за вище вказаною адресою, з 21.09.2006 року зареєстрований відповідач - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується будинковою книгою. Згідно копії рішення Звенигородського районного суду від 04.10.2016 року (справа №6941119/16-ц суддя Кравченко Т.М.), шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24.06.2000 року у відділі реєстрації актів громадського стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис №53 - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишено « [PERSON] ». Судове рішення вступило в законну силу 26.10.2016 року. Відповідно до акту депутата Звенигородської міської ради від 16.09.2020 року [PERSON] вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає у ньому понад три роки. Той самий факт підтверджується і довідкою виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 16.09.2020 року № 3262/02-17. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК України передбачає, що власник жилого будинку користується ним для особистого проживання та проживання членів своєї сім`ї і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2ст. 64 Житлового Кодексу УРСР). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України). Згідно Правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6- Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з цього, необхідно зазначити наступне: оскільки вказаний будинок не є місцем проживання відповідача [PERSON] , 1972 р.н., що встановлено судом, тому його можливо визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене суд вважає, позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою [ADDRESS] доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим в позовній заяві міститься клопотання позивача про стягнення судових витрат з відповідача. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 840.80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved