Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12.05.2010 року у цивільній справі № 2-97/2010 з відповідача стягнуто на користь [PERSON] 3\~000 грн. заборгованості за договором позики, 1\~000 грн. відшкодування моральної шкоди та 4\~176 грн. відсотків за користування коштами. [PERSON] померла і її правонаступником у виконавчому провадженні з примусового виконання даного рішення є позивач. Рішення суду на час звернення з позовом (16.08.2019 року) не виконано, боржник ухиляється від його виконання, чим завдав позивачу значних збитків. Крім того, він змінив своє прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » та з метою уникнення розрахунку за борги не реєструє право власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку. Тому позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від основної суми заборгованості (сума заборгованості складає 7\~257 грн.) що за період з 01.12.2010 року по 16.08.2019 року складає 1\~892,60 грн., а також інфляційні витрати за цей період 8\~853,54 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Твердження відповідача на застосування строку позовної давності він вважає безпідставними, оскільки позивачем при зверненні до суду строк позовної давності не пропущено, так триває примусове виконання зазначеного судового рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача. 03.01.2020 року він подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач зазначає, що кредитор має право вимагати відшкодування інфляційних збитків, 3-х відсотків річних та пені з моменту виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане рішення суду набрало законної сили 25.11.2010 року. Тому вимоги щодо відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних з 01.02.2010 року відповідач вважає необґрунтованими, оскільки ці платежі повинні бути стягнуті за останні три роки, тобто за період з 16.08.2016 року по 16.08.2019 року, а їх сума згідно з розрахунком повинна становити: 653,50 грн. 3-х процентів річних; 2\~731,11 грн. інфляційних збитків. В решті позовних вимог відповідач просить відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12.05.2010 року у цивільній справі № 2-97/2010 з відповідача стягнуто на користь [PERSON] 3\~000 грн. боргу за договором позики, 1\~000 грн. відшкодування моральної шкоди та 4\~176 грн. відсотків за цим договором (а.с. 4). На виконання вказаного рішення суду Коломийським міськрайонним судом 07.02.2011 року видано виконавчі листи та звернуто їх до примусового виконання (а.с. 5-8). Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 05.10.2015 року у зв`язку зі смертю стягувача замінено сторону виконавчого провадження [PERSON] на її правонаступника [PERSON] (а.с. 13). Остання, як вбачається з долученого до матеріалів справи свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 24.01.2017 року, 24.01.2017 року змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 11). Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із інформації, наданої в.о. начальника Коломийського МР ВДВС Федьківим В.Б. 16.08.2019 року № 2494, виконавчі листи № 2-97 від 12.05.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] ) 3\~000 грн. боргу; 4\~176 грн. відсотків за договором позики; 51 грн. сплаченого державного мита та 30 грн. оплачених витрат знаходяться на примусовому виконанні у Коломийському МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області з 28.05.2019 року. Станом на 16.08.2019 року заборгованість не погашено (а.с. 9). Згідно ч.1\~ст. 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1\~ст. 1049\~ЦК\~України,\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачені статтею 625\~ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої\~статті 1049 ЦК України\~не припиняє обов`язку позичальника сплати суми, передбаченої\~статтею 625 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Правовий аналіз положень ст.ст.\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~ст. 625 цього Кодексу, за\~\~час прострочення. \~ 16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, вважала за необхідне відступити від попередніх висновків Верховного Суду України щодо вказаних правовідносин та погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень\~статті 625 Цивільного кодексу України\~до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Велика Палата Верховного Суду вказала, що у\~статті 625 Цивільного кодексу України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. На підставі наведеного, відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох процентів річних, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Разом із тим,\~главою 19 ЦК\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Перебіг процесуального строку починається\~\~з наступного\~\~дня після відповідної календарної\~\~дати або\~\~настання\~\~події,\~з якою пов`язано\~\~його початок (ст.253 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, враховуючи встановлений законом трирічний строк позовної давності. Твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд розглядає саме як заяву про їх застосування. При цьому суд враховує, що представник позивача не заперечив здійсненого відповідачем розрахунку спірних сум в межах строку позовної давності, тобто з 16.08.2016 року. Судовий збір слід присудити з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, враховуючи, що позивач звільнена від сплати такого платежу. На підставі ст.ст.\~599,\~625,\~1048 - 1050 ЦК України,

Outcome: partial