Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24.06.2019 року у справі №234/15371/17, визнано незаконним та скасовано наказ №74 від 14 вересня 2017 року про припинення трудового договору з [PERSON] , поновлено [PERSON] на роботі в якості оператора диспетчерської служби Комунального підприємства «Краматорське трамвайно-тролейбусне управління». Стягнуто з КП «Краматорське трамвайно-тролейбусне управління» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 61 750,08 грн. Допущено негайне виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі в якості оператора диспетчерської служби. Постановою Донецького апеляційного суду від 23.01.2020 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року в частині визнання незаконним наказу №74 від 14 вересня 2017 року про припинення трудового договору з [PERSON] , поновлення її на роботі оператором диспетчерської служби КП «Краматорське трамвайно-тролейбусне управління» та негайного виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі залишено без змін. Як вбачається з копії наказу КМ «Краматорське трамвайно-тролейбусне управління» від 31.07.2019 року №240, відповідно до рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24.06.2019 року по справі №234/15371/17 [PERSON] поновлено на роботі з 14.09.2017 року в КП «КТТУ» в якості оператора диспетчерської служби. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. За приписами п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною першою статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видання відповідного наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Рішення суду від 24.06.2019 року про поновлення [PERSON] на роботи виконано 31.07.2019 року, тобто з затримкою у 26 робочих днів, що не заперечує відповідач. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідачем були порушені строки виконання рішення суду про негайне поновлення [PERSON] на роботі, тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України є обґрунтованими. Однак, суд не може погодитись з розрахунком середнього заробітку, який просить стягнути позивачка, виходячи з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100\~(далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Відповідно до п.10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи із заробітної плати за останні два місяці перед звільненням (липень-серпень 2017 року), середньоденна заробітна плата позивача, згідно довідки відповідача складає 142,94 грн., що визнали сторони при розгляді цивільної справи і це встановлено постановою Донецького апеляційного суду від 23.01.2020 року у справі № 234/15371/17, яка набрала законної сили. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з\~наведеного,сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить: 3716,44 грн. (142,94 грн. х 26 робочих днів = 3716,44 грн.). \~ \~ \~ \~Застосовуючи при розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі п. 10 Порядку, позивачка не врахувала, що зазначене положення Порядку застосовується у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), але доказів цього суду позивачем надано не було. Щодо строку звернення позивачки до суду з даним позовом, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої\~Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Положення\~статті 236 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у виді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Отже, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2\~ст. 233 КЗпП України. Враховуючи викладене, доводи відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України є необґрунтованими. Відповідно до\~ч. 1\~ст.141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією, тому з відповідача на користь позивачки пропорційно розміру позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у сумі 644,90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial