Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона 19.12.1992 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який між ними розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-сторони спільно не проживають. За час їхнього спільного проживання у шлюбі ними побудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , для будівництво якого позивач багато років їздила працювати за кордон та вклала чимало зусиль в побудову цього будинку. Право власності на вказаний житловий будинок згідно з витягом про реєстрацію права власності зареєстровано 29.01.2009 року за відповідачем на підставі відповідного свідоцтва про право власності, а згідно з випискою з інвентаризаційних матеріалів спірне нерухоме майно складається із житлового будинку загальною площею 123,4 кв.м., житловою - 51,9 кв.м., літньої кухні, підвалу, стодоли, стайні, гаражу, сараю, ванни та криниці. Оскільки спірне нерухоме майно побудовано сторонами в шлюбі, то воно є спільною сумісною власністю подружжя і частки подружжя в цьому майні рівні, тому дане нерухоме майно підлягає розподілу як спільна сумісна власність подружжя, де кожному належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. В добровільному порядку вирішити питання з відповідачем про поділ спільно нажитого сторонами нерухомого майна позивач не взмозі у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Тому позивач просить визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя і визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник, адвокат Боднарчук С.Я. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити. Представник також пояснив, що спірний будинок зареєстровано в бюро технічної інвентаризації в 2009 році, шлюб між сторонами розірвано в 2020 році. Під час спільного проживанння сторін позивач значну суму коштів вклала в будівництво будинку, оскільки їздила за кордон на роботу. Первинна інвентаризація спірного будинку вперше проведена в 2008 році, коли реєстрували право власності. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Ємільянова Н.В. в судовому засіданні позов не визнала, з підстав, вказаних у поданому 09.11.2020 року відповідачем відзиві на позов. В останньому зазначено, що на спростування зазначених позивачем обставин вказує, що сторонни одружилися в кінці 1992 року, спірний житловий будинок на той час вже був збудований його батьками. Вважає, що позивач достовірно знає такі деталі, адже їхнє весілля вони святкували в цьому будинку, після якого їхня сім`я почала там проживати, що можуть підтвердити свідки. Свідоцтво на забудову житлового будинку отримував його батько [PERSON] на підставі рішення виконкому Малоключівської сільської ради від 16.03.1976 року. В плані забудови зазначені житловий будинок- літера 1, сарай - літера 2, туалет - 3 та ящик для сміття - 4. Згідно з випискою із погосподарської книги с. Малий Ключів номер погосподарського обліку 0103-1 зазначений 1982 рік побудови житлового будинку, що у приватній власності [PERSON] . Однак оформлення права власності на житловий будинок на підставі заяви батька відповідача та рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради від 12.08.2008 року відбулося на його ім`я та свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок оформлене за ним. Для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства його батьком також оформлено земельну ділянку, що підтверджується Даржавним актом на право приватної власності на землю від 28.08.2000 року. Посилаючись на пункти 22-24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майно подружжя» №11 від 21.12.2007 року зазначає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав власності на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість ) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Враховуючи, що спірний житловий будинок збудований батьками відповідача ще до їхного одруження з позивачем, таке майно не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя лише за умови оформлення на нього під час їхнього спільного проживання. На підставі наведеного ваажає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь в справі, показання свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який зареєстровано 19.12.1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 16.10.2019 року (а.с. 18). В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Фпанківської області від 11.01.2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 17). Згідно з копією технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого 04.12.2008 року, загальна площа житлового будинку, зведеного у 1993 році, разом з підвалом становить 123,4 кв.м., житлова площа 51,9 кв.м. До будинку належать такі господарські будівлі та споруди: літня кухня - літера «Б»; підвал - літера «Б1»; стодола - літера «В»; стайня - літера «Г»; сарай - літера «Е»; ванна - літера «Є»; криниця - «№», що знаходятьсяза адресою: [ADDRESS] . Рік побудови будинку - 1993 (а.с. 8-13). Відповідно до свідоцтва про право власності на рухоме майно, виданого 08.12.2008 року виконавчим комітетом Малоключівської сільської ради на підставі рішення № 44 від 12.08.2008 року, та витягу про реєстрацію права власності н нерухоме майно від 29.01.2009 року № 21716512, право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 14-15). Вказане також підтверджується випискою з інвентаризаційних матеріалів № 66901, виданою 31.07.2020 року ОКП «Коломийське МБТІ» (а.с. 16). Згідно зі свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, що долучене відповідачем до відзиву, забудівнику [PERSON] виділено земельну ділянку під забудову площею 0,08 га з присадибного фонду в с. Малий Ключів Коломийськго району. Забудова земельної ділянки дозволена виконкомом Малоключівської сільської ради від 16.03.1976 року за №5 за типовим проектом № 13. На земельній ділянці повинно бути збудовано: жилий будинок на 3 кімнати житловою площею 53,6 кв.м. та надвірні будівлі: сарай, погріб, колодязь. Строк початку будівництва з 1976 року, закінчення до лютого 1979 року Акт відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі видано 24.02.1976 року, виготовлено план забудови земельної ділянки, на якій запроектовано побудувати: жилий будинок, сарай, туалет, ящик для сміття ( а.с. 60-62). Згідно з випискою із погосподарської книги № 3 ст. 37 с. Малий Ключів на 1991-1995 роки номер об`єкта погосподарського обліку 124, житловий будинок в [ADDRESS] , перебуває у приватній власності/користуванні [PERSON] , [INFO] . Загальна площа будинку 90,2 кв.м., житлова - 40,3 кв. м; площа земельної ділянки в користуванні домогосподарства 0,45 га; для будівництва, обслуговування житлового будинку 0,10 га; для ведення особистого селянського господарства 0,35 га ( а.с. 63). Відповідно до виписки із погосподарської книги № 1 ст. 95 с. Малий Ключів на 2016-2020 роки номер об`єкта погосподарського обліку 124, житловий будинок в [ADDRESS] , перебуває у приватній власності/користуванні [PERSON] , [INFO] . Рік побудови - 1982. Загальна площа будинку 123,4 кв.м., житлова - 51,2 кв.м.; площа земельної ділянки в користуванні домогосподарства 1,6043 га; для будівництва, обслуговування житлового будинку 0,1300 га; для ведення особистого селянського господарства 1,4743 га ( а.с. 64). Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практикузастосування судамизаконодавства прирозгляді справпро правона шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких роз`яснено, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Згідно з положеннями ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (батько відповідача) зазначив, що спірний будинок був збудований ним до одруження сторін, в якому вони святкували їхнє одруження, а потім залишились в ньому проживати. На земельній ділянці, що йому належить, раніше був старий будинок під [ADDRESS] , який знесли, та новий - [ADDRESS] . Останній він подарував сину, тобто переписав на нього в сільській раді, а не в нотаріуса, при цьому коштів від нього жодних не отримував. Вони зробили ремонт в будинку. Його невістка (позивач) їздила за кордон на роботу та передавала кошти на навчання їхнього сина, про інші кошти йому не відомо. Свідок [PERSON] (сусід відповідача) в судовому засіданні зазначив, що сторони проживали в шлюбі, рік тому розлучилися, позивач перебувала в Італії, час від часу приїжджала додому, а відповідач виховував дітей. Спірний будинок побудував батько відповідача, який повідомляв, що переписав будинок на сина, де переписував свідку не відомо. Крім того, зазначив, сторони робили ремонти у вказаному будинку. На земельній ділянці було два будинки, один з яких (старий) знесли приблизно в 2000 році. Чи передавала позивач будь-які кошти із-за кордону свідку не відомо. В частині другій ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до правил ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, відповідач мав обов`язок довести суду, що спірне нерухоме майно слід вважати його особистою власністю. Однак, вказаного обов`язку відповідач не виконав. Так, ним не надано суду жодного переконливого доказу на підтвердження своїх заперечень проти позову. Зокрема, такими доказами не можуть вважатись відомості, висловлені в показаннях свідків [PERSON] та [PERSON] . Суд критично оцінює виписки з погогосподарських книг, оскільки вони містять розбіжності щодо площі житлового будинку та року його побудови, при цьому згідно з даними технічного паспорту рік побудови спірного будинку -1993. З матеріалів справи вбачається, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстроване на одного з подружжя не позбавляє іншого права на частку у такому майні відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Отже, передбачена ч.2 ст.60 СК України презумпція не спростована стороною відповідача в судовому засіданні і підлягає застосуванню до вказаних правовідносин. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні доведено факт набуття сторонами спірного майна в період перебування в шлюбі. Тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. На підставі наведеного, ст.ст.60, 69-71 СК України та,

Outcome: approved