Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у лютому 2015 року звернулось до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 28.04.2016 року, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № SAMDN 0300053206607 від 23.11.2011 року в сумі 26957 грн. 62 коп. Виконавче провадження з виконання зазначеного рішення суду відкрито 22.05.2014 року. Однак, за час з моменту ухвалення рішення судом й до відкриття виконавчого провадження, 29.04.2014 року [PERSON] продав [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. Оскільки, укладаючи правочин з продажу квартири, відповідач мав на меті уникнути обовязку зі сплати боргу за рахунок власного майна, й наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином не мав, представник позивача вважав що він у відповідності до ст. 234 ЦК України є фіктивним. У звязку з чим, уточнивши 25.05.2015 року позовні вимоги та предявивши їх також до Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби, представник позивача просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 29.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON]; скасувати запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності на квартири [ADDRESS] шляхом внесення Криворізьким міським управлінням юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав власності за [PERSON] на спірну квартиру; поновити право власності за [PERSON] та [PERSON] на квартири [ADDRESS] в Державному реєстрі прав на нерухоме майно шляхом внесення Криворізьким міським управлінням юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про право власності на неї за [PERSON] та [PERSON]; стягнути з відповідачів на користь позивача 243,60 грн. судового збору. В письмових запереченнях на позов відповідачка [PERSON] зазначила, що укладений договір купівлі-продажу квартири не є фіктивним, оскільки [PERSON] передав їй квартиру, де зараз мешкає її син разом з сімєю, а вона сплатила в повному обсязі кошти за її придбання, про що зазначено в укладеному ними договорі. А оскільки на виконання правочину було передано майно, то такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, при укладенні оспорюваного договору нотаріус підтвердив відсутність будь-яких обтяжень щодо квартири. На підставі чого, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, заперечуючи проти позову, просила суд закрити провадження у справі в частині вимог до реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, оскільки остання жодним чином не порушувала прав позивача, так як попередньо з заявою про скасування запису у встановленому законом порядку позивач не звертався. В задоволенні позовних вимог просила відмовити. Представник позивача, належним чином повідомлений судом про розгляд справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], у судове засідання не зявились, заздалегідь надавши суду кожний окремо заяви, у яких просили суд розглядати справу у їх відсутність без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Представник відповідача реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, заздалегідь надавши суду заяву у якій просив суд розглядати справу без участі представника служби. Належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду [PERSON] та [PERSON] до суду не зявилися, про причини своєї неявки суду не повідомили. Оскільки справа розглядається за відсутності сторін, то у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, \~надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 28.04.2016 року, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № SAMDN 0300053206607 від 23.11.2011 року в сумі 26957 грн. 62 коп. (а.с. 7-8). 29 квітня 2014 року [PERSON], діючи від свого імені та від імені [PERSON], продав [PERSON] належну йому та [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за ціною 219800 грн. (а.с. 5). Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29.04.2014 року на підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином є фіктивним (ч.1 ст. 234 ЦК України). Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як зазначено в ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, з огляду на вищевикладене та вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України саме позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки в даному випадку у вигляді відчуження квартири та набуття її у власність. Така же правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладено сторонами 29.04.2014 року в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 748. Пунктом 2.1 договору сторони підтвердили, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 219800 гривні, які повністю отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Крім того, сторони також підтвердили, що договір не відповідає характеру фіктивної та удаваної угоди і відповідає їх справжнім намірам створити для себе юридичні наслідки (п.1.7 договору). Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] у день укладення договору зареєструвала право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на своє імя, тобто вчинила дії, які свідчать про відсутність у неї умислу на укладення фіктивного правочину. Намір щодо створення для себе юридичних наслідків при укладенні правочину підтверджено відповідачкою [PERSON] в наданих суду письмових запереченнях на позов, в яких зазначено, що станом на теперішній час в придбаній нею квартирі мешкає її син разом з сімєю (а.с. 24). Зазначене підтверджує факт передання майна на виконання правочину попередніми власниками - новому власнику, що в свою чергу унеможливлює кваліфікування вчиненого правочину як фіктивного. Отже, з обставин, встановлених на підставі аналізу наданих сторонами доказів, вбачається, що оспорений ПАТ КБ «ПриватБанк» договір купівлі-продажу від 29.04.2014 року відповідає передбаченим ст.203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність правочину. Представником позивача в справі, який не є стороною оспорюваного договору, не доведено, що договір купівлі-продажу від 29.04.2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали формально, що в дійсності [PERSON] та [PERSON] не мали умислу на відчуження належного їм нерухомого майна, а [PERSON] набуття його у власність, матеріали ж таких даних теж не містять. Не є доказом умислу [PERSON] на укладення фіктивного правочину посилання представника позивача на уникнення з його боку обовязків зі сплати за рахунок власного майна боргу, який стягнуто за рішенням суду, бо у відповідності до ст. 319 ЦК України власник наділений правом з розпорядження своїм майном на власний розсуд й вчинення щодо нього будь-яких дії, які не суперечать закону. Оскільки квартира на момент її відчуження під забороною чи арештом не перебувала, в іпотеку не передана, заставні щодо неї відсутні (п.1.5 договору), суд вважає, що [PERSON] реалізував своє право власника на розпорядження належним йому майном, вчинивши його продаж у відповідності до вимог чинного законодавства. Сам по собі факт відкриття виконавчого провадження на виконання рішенням суду про стягнення боргу з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» без накладення арешту державним виконавцем на майно боржника, що передбачає заборону його відчуження, не може жодним чином перешкоджати власнику здійснювати свої права, зокрема щодо розпорядження ним. Таким чином, проаналізувавши положення оспорюваного правочину, а також обставини його укладення, суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу від 29.04.014 року були дотримані та виконані всі необхідні умови, які визначенні чинним законодавством для даного виду договору, і, укладаючи оскаржуваний договір, сторони мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу й створити правові наслідки, які ним передбачені. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 29.04.2014 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 234 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - необґрунтований та задоволенню не підлягає. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] та поновлення права власності на неї за попередніми власниками [PERSON] та [PERSON] є похідними від позовних вимог про визнання правочину недійним і задоволенню також не підлягають. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 243,60 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed