Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 26 травня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 535 грн. 08 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 3134 грн. 04 коп. та у відшкодування моральної шкоди 200 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. З вказаним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині стягнення грошових сум скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що суд не зважив на заперечення відповідача щодо неможливості перевірки інформації стосовно звільнення [PERSON] та отримання нею виплати при звільненні у звязку з відсутністю документів, які залишилися на непідконтрольній Україні території. Судом не враховано, що внаслідок неможливості виплати працівникам заробітної плати через банківські установи розрахункові виплати здійснювалися готівкою згідно до розпорядження № 85 від 20.11.2014 року. Крім того, судом при ухваленні рішення не зясовано питання чи не перебувала або перебуває позивачка на обліку у центрі зайнятості та чи отримує допомогу по безробіттю. Також не досліджено трудову книжку позивачки і не зясовано питання працевлаштування останньої. Рішення суду в частині відмови у задоволені решти позовних вимог ніким із сторін не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не ревізується. В апеляційному суді представник відповідача [PERSON] підтримала доводи скарги у повному обсязі. Позивач [PERSON] до апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення судової повістки та відправлення телефонограми, яка отримана нею особисто 22 липня 2015 року і зареєстрована в Журналі телефонограм № 3 під порядковим номером 209 (а.с. 84). Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обовязків у цивільному процесі. Розпорядження своїми правами (як матеріальними, так і процесуальними способами їх захисту) являється одним з основоположних принципів судочинства (принцип диспозитивності). Враховуючи, що позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду не зявилася і не надала заяви про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин, що є її волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь в судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду справи судом апеляційної інстанції по суті. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині розподілу судових витрат з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що позивачка з 28.01.2008 року знаходилась у трудових відносинах з Донецькою дирекцією Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», працюючи сортувальником 1 класу. 01 грудня 2014 року вона була звільнена з займаної посади за домовленістю сторін на підставі ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 41-0/к від 01 грудня 2014 року. Згідно довідки відповідача № 72 від 03 грудня 2014 року середньоденний заробіток у позивачки складав 25 грн. 48 коп., мається заборгованість у вигляді компенсації за невикористану відпустку за 21 календарний день. Стягуючи з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 3134,04 грн., суд керувався вимогами ст. 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 і виходив з розрахунку 123 робочих дня помножені на середньоденний заробіток у розмірі 25 грн. 48 коп. Таким же чином була розрахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 535 грн. 08 коп. (25,48 грн. х 21 день). Стягуючи з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 200 грн., суд керувався ст. 237-1 КЗпП України та врахував ступень та глибину моральних страждань позивачки, втрату нормальних життєвих звязків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог позивачки про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди вірними. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-60цс13. В рішенні суд вірно послався на необхідність дотримання вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, але при цьому неправильно їх застосував. Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою повязана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Приймаючи до уваги, що позивачка звільнилася 01 грудня 2014 року, то при визначенні середньоденної заробітної плати необхідно враховувати заробітну плату за листопад та жовтень 2014 року. Згідно довідки відповідача (а.с.10) позивачка у листопаді та жовтні не працювала і заробітна плата їй не нараховувалася. Таким чином для визначення середнього заробітку необхідно взяти серпень та вересень 2014 року (783,24 грн. + 1044,32 грн.=1827,56 грн.) кількість робочих днів у серпні склала 20, у вересні 22. Таким чином середньоденна заробітна плата позивачки складе 43,51 грн. (1827,56 грн. : 42 дні). Суд першої інстанції невірно визначився, що кількість робочих днів за період затримки розрахунку повинна відраховуватися з 01 грудня 2014 року, оскільки позивачка звільнена з цієї дати, а день звільнення є останнім днем роботи. Таким чином за період з 02 грудні 2014 року по 26 травня 2015 року кількість робочих днів складе 121 день, а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складе 5264 грн. 71 коп. (43,51 грн. х 121 день). Також судом першої інстанції невірно розрахована сума компенсації за невикористану відпустку. З довідки відповідача (а.с.10) вбачається за 6 місяців заробітна плата позивачки склала 4459 грн. 67 коп., кількість календарних днів за відрахуванням святкових днів склала 172 дні. Таким чином середньоденна заробітна плата для нарахування відпускних складе 25 грн. 93 коп. (4459,67 : 172), а компенсація за невикористану відпустку повинна скласти 544 грн. 53 коп. Між тим суд першої інстанції для розрахунку компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку прийняв до уваги середньоденний заробіток у сумі 25,48 грн., який визначений для розрахунку виплат на випадок безробіття. Проте апеляційний суд не може змінити рішення в цій частині і стягнути на користь позивачки наведені вище суми з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Право апеляційного суду вийти за межі доводів апеляційної скарги передбачено частинами 3 і 4 ст. 303 ЦПК, але апеляційний суд не може вийти за межі самої апеляційної скарги, тобто її прохальної частини. Так, на рішення суду апеляційна скарга подана відповідачем, який просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог і ухвалити нове про відмову у задоволені позову. Позивачка з рішенням суду погодилася і скаргу до апеляційної інстанції не подала. Апеляційний суд позбавлений процесуального права вийти за межі апеляційної скарги відповідача і стягнути суми більші, ніж визначені судом першої інстанції і з якими погодилася позивачка, оскільки відповідач взагалі не визнає стягнення на користь позивачки будь-яких сум і просить рішення суду в цій частині скасувати і відмовити у позові. За таких обставин рішення суду в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає залишенню без змін. При цьому судом не приймаються до уваги доводи скарги про недоведеність позивачкою наявності заборгованості, оскільки наявний в матеріалах справи наказ № 410/к від 01.12.2014 року (а.с.9) підтверджує невиплату на день звільнення позивачці компенсації за невикористану відпустку за період з 16.02.2014 року по 01.12.2014 року за 21 календарний день. Крім того, відповідач в наказі № 397 від 28.11.2014 року (а.с.42) наказав начальникам безбалансових виробничих підрозділів, що припиняють діяльність не виплачувати компенсацію за невикористані дні відпусток та вихідну допомогу у звязку із тяжким фінансовим становищем Донецької дирекції. Доказів виплати заборгованості [PERSON] відповідач суду не надав. Також є безпідставним довід скарги та пояснення представника відповідача в апеляційному суді про те, що судом не зясовано питання працевлаштування позивачки та отримання заробітної плати або допомоги по безробіттю, які повинні враховуватися при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки стаття 117 КЗпП України( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не містить вимог щодо зменшення компенсації на суму заробітної плати, отриманої за новим місцем роботи. Апеляційний суд погоджується з висновком суду про часткове задоволення позову щодо стягнення компенсації моральної шкоди з огляду на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права ( наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору ( статті 3,4,11,31 ЦПК України). Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача, то висновок суду першої інстанції про задоволення цих вимог є вірним. Між тим рішення суду підлягає зміні в частині стягнення судового збору з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону за подання до суду заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно пункту 2 частини 2 ст. 4 Закону у разі подання позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно розяснень, викладених у пункті 12 постанови № 10 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках обєднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно із частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» на 1 січня 2015 року установлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 1 218 гривень. Враховуючи, що судом першої інстанції було задоволено як майнові, так і немайнові вимоги позивача, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн.20 коп. (243,60 грн. + 243,60 грн.).

Outcome: partial