Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечення відповідача. Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності. У своєму позові позивач [PERSON] зазначила, що між нею та відповідачем [PERSON] 30 жовтня 1999 року був зареєстрований шлюб, від якого має двох дітей. За час шлюбу сторонами було набуто нерухоме майно на праві спільної сумісної власності, яке складається з: вбудованого нежилого приміщення на 1-му поверсі площею 67 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та нежитлового приміщення № 1 площею 6,9 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Під час шлюбу між ними укладений шлюбний договір, за яким визначений порядок розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності та після розірвання шлюбу визначено, що у випадку розірвання шлюбу Чоловік зобов`язується передати в особисту приватну власність дружині нежитлове вбудоване приміщення [ADDRESS] . Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб було розірвано, після якого відповідач так й не переоформив право власності на неї, тому вимушена була звернутися до суду. У зв`язку із зазначеним просить суд визнати за нею [PERSON] право особистої приватної власності на об`єкт нерухомого майна в цілому, що складається з нежилого вбудованого приміщення площею 73,9 кв.м. розташованого за адресою: [ADDRESS] . У своєму позові посилається на норми ст.ст. 64, 72, 93 СК України. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву, у якій просить суд розглядати справу у її відсутність, вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засіданні не з`явився, надав суду заяву, у якій не заперечує щодо задоволення позову та вимоги визнає. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 30 жовтня 1999 році знаходились в зареєстрованому шлюбу, що відповідно до свідоцтва про одруження, яке видане 30 жовтня 1999 році відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Дніпровської районної ради м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 692. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як встановлено в судовому засіданні за час шлюбу сторонами було набуто нерухоме майно на праві спільної сумісної власності, яке складається з: вбудованого нежилого приміщення на 1-му поверсі площею 67 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 квітня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В., а також нежитлового приміщення № 1 площею 6,9 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 липня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. Як встановлено в судовому засіданні під час шлюбу 25 грудня 2010 року між сторонами був укладений шлюбний договір, за яким визначений порядок розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лещенко О.В., зареєстровано в реєстрі № 252. Так, за вказаним договором п.2.1 визначено, що у випадку розірвання шлюбу Чоловік зобов`язується передати в особисту приватну власність Дружині нежитлове вбудоване приміщення [ADDRESS] , яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28 квітня 2001 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. за реєстровим номером № 682, площею 67 кв.м.,\~ договору купівлі-продажу нежилого вбудованого приміщення, посвідченого 18 липня 2002 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. за реєстровим номером № 925, площею 6,9 кв.м. та зареєстрованих в «Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області, реєстрований номер 254. Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 22 квітня 2008 року № 338 вбудованому нежитловому приміщенню по [ADDRESS] , яке складається з вбудованого нежилого приміщення на першому поверсі площею 67,0 кв.м. та нежилого вбудованого приміщення № 1 площею 6,9 кв.м. і які належать [PERSON] присвоєно адресу: [ADDRESS] (вбудоване приміщення) та Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 19 лютого 2021 року виготовлений паспорт від 10 лютого 2021 року. В судовому засіданні встановлено, що за рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2012 року шлюб було розірвано, але відповідач відповідно до шлюбного договору так й не переоформив право власності на нерухоме майно на позивача. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є визнання права власності на нерухоме майно. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення ЦК України та СК України. Оцінка суду Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права ти інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права тощо. Відповідно до вимог ст. ст. 7, 9 Сімейного Кодексу України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ст. 64 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Відповідно до вимог ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, як встановлено в судовому засіданні між сторонами укладений шлюбний договір, за яким визначений порядок розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за яким у випадку розірвання шлюбу Чоловік зобов`язується передати в особисту приватну власність Дружині нежитлове вбудоване приміщення [ADDRESS] , яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28 квітня 2001 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. за реєстровим номером № 682, площею 67 кв.м.,\~ договору купівлі-продажу нежилого вбудованого приміщення, посвідченого 18 липня 2002 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. за реєстровим номером № 925, площею 6,9 кв.м. та зареєстрованих в «Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області, реєстрований номер 254. Як встановлено судом, з часу розірвання шлюбу між сторонами відповідач [PERSON] на час розгляду справи та на виконання умов шлюбного договору не передав позивачу в особисту приватну власність нежитлове вбудоване приміщення [ADDRESS] , чим порушується право позивача на вільно володіння своїм майном. Відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, та з урахуванням задоволених вимог сторін, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 843,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved