Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» (далі ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка) звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 19 вересня 2018 року [PERSON] зареєстрував договір оренди земельної ділянки (паю) з орендарем Фермерським господарством «Гниличанська Нива» (далі ФГ «Гниличанська Нива») на 49 років, з правом пролонгації. Вказаний правочин вважає незаконним, оскільки відповідно до договору оренди землі № 021-1 від 29 грудня 2007 року, [PERSON] , власник земельної ділянки, передав в оренду ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка строком на 20 років цю ж саму земельну ділянку. Договір оренди земельної ділянки від 29 грудня 2007 року був зареєстрований Вовчанським РВ ХАРФДП «ЦДЗК при Держкомземі України» 17 червня 2008 року, а тому є діючим. Наприкінці серпня початку вересня 2018 року ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» засіяло озимою пшеницею та внесла під посів добрива на вказаній земельній ділянці, а тому просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива», кадастровий номер [NUMBER] ; судові витрати покласти на [PERSON] . Після закриття підготовчого провадження представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива», кадастровий номер [NUMBER] ; стягнути судові витрати в сумі 1762 грн. 00 коп. з [PERSON] ; стягнути моральну шкоду в сумі 20000 грн. 00 коп. з [PERSON] за порушення п.п. 22, 26, 33, 36 договору оренди від 29 грудня 2007 року; стягнути з відповідачів 28400 грн. 00 коп. за оплату юридичних послуг солідарно. Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, відповідач ФГ «Гниличанська Нива» надав суду відзив, в якому виклав заперечення проти позову, згідно яких вказав, що при реєстрації у 2018 року за ФГ «Гниличанська Нива» права оренди на земельну ділянку, державний реєстратор не виявив зареєстрованих раніше прав оренди на вказану земельну ділянку, та як наслідок не виявив перешкод реєстрації прав оренди за ФГ «Гниличанська Нива». Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 38-41). Представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, надав суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, згідно відомостей державного акту серії [NUMBER] за № 692015, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 5, 67 га, розташованої на території Червоноармійської сільської ради Вовчанського району Харківської області, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 13). Належну [PERSON] земельну ділянку, площею 5, 67 га, останній 29 грудня 2007 року передав ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» за договором оренди земельної ділянки № 021-1. Вказаний правочин був зареєстрований Вовчанським РВ ХАРФДП «ЦДЗК при Держкомземі України» 17 червня 2008 року (а.с. 8). 01 липня 2017 року [PERSON] , як власник земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] уклав договір оренди б/н належної йому земельної ділянки, площею 5, 67 га із ФГ «Гниличанська Нива». Вказаний правочин був зареєстрований державним реєстратором 24 вересня 2018 року (а.с. 4). Як на підставу визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю), укладеного між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива» 01 липня 2017 року, позивач посилається на наявний договір оренди земельної ділянки, укладений між ним та [PERSON] 29 грудня 2007 року. Відповідно до ч. 2 ст. 124 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з ч. 2 ст. 125 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року)\~право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Частина 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) визначала, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Згідно зі ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з п. г ст. 15 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин належить, зокрема,\~ведення державного земельного кадастру, в тому числі державної реєстрації земельних ділянок. Стаття 202 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) передбачає, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. У положенні про Державний комітет України по земельних ресурсах, який затверджено Указом Президента України від 14 серпня 2000 року передбачено, що Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань, у тому числі здійснює у складі державного земельного кадастру реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок, веде Державний реєстр прав на землю та нерухоме майно, організовує в установленому законодавством порядку в єдиній системі державних органів земельних ресурсів надання громадянам і юридичним особам додаткових платних послуг у сфері землеустрою та використання даних державного земельного кадастру за переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України. Указом Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року) на Державний комітет України по земельних ресурсах було покладено функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру. Наказом Держкомзему від 23 травня 2003 року № 135, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 травня 2003 року за № 408/7729, «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру та удосконалення структури державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» встановлено, що реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди землі здійснює державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» (далі Центр ДЗК) та доручено Центру ДЗК створення та ведення автоматизованої системи державного земельного кадастру та Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 була створена єдина система державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру відповідно до вищевказаної постанови було визначено, що держателем Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно є Державний комітет по земельних ресурсах, який забезпечує створення і функціонування цього Реєстру. Встановлено, що адміністратором Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно є Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах, який здійснює його ведення. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 встановлено, що після створення Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно державна реєстрація земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них проводиться виключно Центром державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах шляхом внесення записів до Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно. Наказом Держкомзему України від 02 липня 2003 року № 174, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 25 липня 2003 року за № 641/7926, було затверджено Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, який встановлює, що державний реєстр земель це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі з зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується \~за допомогою АС ДЗК. Отже, на момент реєстрації договору оренди земельної ділянки від 29 грудня 2007 року, вимоги діючого законодавства передбачали, що повноваження державної реєстрації земельних ділянок були у компетенції Держкомзему України та його територіальних органів, згідно з п. г\~ст. 15 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 грудня 2007 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року (справа № 695/339/17). Таким чином, суд приходить до висновку, що договір оренди \~ \~ \~ \~земельної ділянки, площею 5, 67 га, укладений між позивачем та [PERSON] . Вказаний правочин був зареєстрований державним реєстратором 17 червня 2008 року, є правомірним, діючим, нерозірваним сторонами у встановленому порядку, земельна ділянка використовується позивачем та з орендного користування не вибувала. Відповідно до вимог ст. ст. 13, 14, 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Невід`ємною частиною договору оренди землі згідно із ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі», передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Договір укладений між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива» не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки земельна ділянка не вибувала з орендного користування ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка». Договір, укладений між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива», укладений з порушенням вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі». На момент укладання договору між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива», сторонами не додержано вимог ст. 25 України «Про оренду землі», ст. 13, ч. ч. 2, 5 ст. 319, ч. 3 ст. 409 та ч. 1 ст. 410 ЦК України. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір оренди земельної ділянки б/н, укладений 01 липня 2017 року, кадастровий номер [NUMBER] , між [PERSON] та ФГ «Гниличанська Нива», порушує права ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» як належного орендаря, а тому підлягає визнанню недійсним. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 881 грн. 00 коп. з кожного, які сплачені позивачем при подачі позовної заяви (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved