Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: 04 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 листопада 2006 року належить на праві приватної власності домоволодіння по [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрована і проживає позивач і має наступний склад сімї: [PERSON] - зять, [PERSON] - дочка. Відповідач [PERSON] не проживає в будинку понад один рік, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні будинку, не має там особистих речей. Перешкод в користуванні житловим приміщенням, ні позивач, ні інші члени сімї не чинили відповідачу. Останній виїхав за кордон до Російської Федерації і протягом останніх 6 міс. там проживає. Будь-яких цивільно-правових угод, які б давали відповідачу право користування житловим приміщенням, між позивачем та відповідачем не укладались. Враховуючи вищевикладене позивач звернулась до суду з відповідним позовом в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням в [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце його проведення повідомлялись у встановленому законом порядку. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 18.10.2018 року дана справа прийнята до розгляду з відкриттям провадження. 07.11.2018 року від позивача на адресу суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи без її участі. 19.11.2018 року від представника відповідача - [PERSON] через канцелярію суду надійшла письмова заява про визнання позивачем позовних вимог. Встановлені судом обставини: У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 20.11.2006 року належить домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.6). Даний факт також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.01.2007 року (а.с.12). Відповідно до довідки виконкому Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 27.08.2018 року №1832/02-25, [PERSON],[INFO] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] і має такий склад сімї: [PERSON] - зять та [PERSON] - дочка (а.с.7). З акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] в [ADDRESS], вбачається, що у будинку проживає 2 пенсіонери: [PERSON] та її дочка [PERSON] Присутності інших осіб в будинку не виявлено (а.с.11). Згідно довідки виконкому Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 13.09.2018 року №459/02-81, [PERSON], [INFO] зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.21). Відповідно до акту встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації від 20.09.2018 року, в будинку [ADDRESS] [PERSON] з 20.06.2017 року фактично не проживає (а.с.26). Отже в судовому засіданні встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Відповідач [PERSON] не проживає в будинку по [ADDRESS] як член сімї власника будинку, з 20 червня 2017 року, без поважних причин. Норми права, що підлягають застосуванню: Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Віповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ч. 1 ст. 391 ЦК України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу УРСР). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.. 379 ЦК України). Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований, проте не проживає в будинку по [ADDRESS] як член сім'ї власника будинку, з 20 червня 2017 року, без поважних причин. Обставини справи, викладені позивачем в позовній заяві не спростовуються і не підтверджуються матеріалами справи. У матеріалах справи відсутні дані щодо укладання цивільно-правових угод між позивачем та відповідачем, які б давали право останньому на користування житловим приміщенням у будинку. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Враховуючи вищевикладене та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла - для визнання [PERSON]таким, що втратив право користування житловим приміщення в будинку по [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю його у даному будинку, без поважних причин, понад один рік. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення документально підтверджений судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Outcome: approved